Ю Несбьо
Ловци на глави

Превод от норвежки: Ева Кънева, 2011

chitanka.info

Пролог

Сблъсъкът между две превозни средства се подчинява на елементарни физични закони. Всичко е оставено на случайността, но всички случайности могат да се обяснят с уравнението: силата, умножена по времето, е равна на многократната промяна на скоростта. Ако в това уравнение заместим променливите със случайностите като стойности, ще получим повествование просто, достоверно и безпощадно. То ще разкаже например какво се случва, когато натоварен автовоз с тегло двайсет и пет тона се сблъска със скорост осемдесет километра в час с лек автомобил с тегло хиляда и осемстотин килограма, който се движи със същата скорост. В зависимост от конкретния случай — от точката на сблъсъка, от устройството на каросерията, от ъгъла между двете превозни средства — съществуват безброй варианти как ще протече повествованието, ала всички те имат нещо общо: до един са с трагичен изход. За лекия автомобил.

В необикновената тишина чувам повея на вятъра в дърветата и течението на реката. Ръката ми е изтръпнала, вися надолу с главата, притиснат в плът и стомана. Над мен, от пода, капе кръв и бензин. Под мен, върху автомобилния покрив с шахматна шарка, има ножичка за маникюр, отрязана ръка, двама мъртъвци и отворена козметична чантичка или както е модерно да се нарича, „бютибег“. На света вече няма красота, има „бюти“. Бялата царица е покосена, аз съм убиец, а тук вътре никой не диша. И аз съм притаил дъх. Затова ще умра съвсем скоро. Ще склопя очи и ще се предам. Усещането да се предадеш, е приятно. Не искам да чакам повече. Точно затова трябва възможно най-бързо да разкажа този разказ, този вариант, тази история за ъгъла, под който са разположени телата едно спрямо друго.

Първа част
Първо интервю

Първа глава
Кандидат

Кандидатът беше изгубил ума и дума от страх.

Беше се снабдил с нужната екипировка от магазин „Гюнар Йойе“: сив костюм на Ерменеджилдо Дзеня, риза на „Борели“, специална поръчка, и вратовръзка в бургундско червено на малки сперматозоиди, предполагам десен на „Черути 1881“, За обувките не се колебаех: ръчно изработени „Ферагамо“. Самият аз имах такива.

Според документите пред мен кандидатът беше въоръжен с отлична диплома от Висшето търговско училище в Берген, един мандат в Стуртинга за десницата и четиригодишно успешно ръководство в норвежко предприятие от средния бизнес.

И въпреки това Йеремиас Ландер изглеждаше много изплашен. Над горната му устна лъщеше пот.

Той вдигна чашата с вода, оставена от секретарката ми върху ниската масичка между нас.

— Бих искал… — подхванах с усмивка аз.

Усмивката ми не беше откритата и безрезервна усмивка, с която човек кани съвършено непознат да се чувства като у дома си. Не беше несериозна, а учтива, премерено топла усмивка, която според специализираната литература сигнализира за професионализма, обективността и аналитичния подход за сближаване с интервюиращия. Не друго, а липсата на емоционална ангажираност у водещия интервюто подтиква кандидата да се осланя на трезвата му преценка. Така — поне според специализираната литература — кандидатът ще се старае да представя по-правдива и обективна информация за себе си, защото му се дава да разбере, че всеки негов опит да разиграва театър ще бъде усетен в зародиш, желанието му да преувеличава — разобличено, а прилагането на заучена тактика — санкционирано. Причината да се усмихвам така обаче не е прочетеното в специализираната литература. Не ми дреме за нея. Тя представлява купчина бумаги, пълни с глупости, написани от хора с различна степен на квалификация. Всичко, което ми трябва, са деветте стъпки при разпита по Инбау, Рийд и Бъкли. Усмихвам се така просто защото съм си такъв: професионалист, който подхожда аналитично и без да влага чувства. Аз съм ловец на глави. Не е голяма философия, ала аз съм „кралят на хълма“.

— Бих искал да продължим с живота ви извън работата — подзех наново аз.

— Има ли такъв? — смехът му прозвуча половин тон над приетото.

Когато си позволиш да пуснеш така наречената плоска шега по време на интервю за работа, не бива да утежняваш положението си допълнително, като се смееш сам и се взираш в събеседника си, за да провериш дали е схванал шегата ти.

— Надявам се, че има — отговорих.

Смехът му премина в кашлица.

— Ръководството на това предприятие държи много на способността на новия шеф да води балансиран начин на живот. Търсят човек, способен да се задържи по-дълго на поста; състезател на дълги разстояния с умението правилно да си разпределя силите. А не някой, който след четири години ще бъде изчерпан.

Йеремиас Ландер кимна и отпи глътка вода.

По моя преценка беше четиринайсет сантиметра по-висок от мен и три години по-възрастен. Значи на трийсет и три. Млад за въпросната длъжност. Знаеше го и затова бе боядисал косата по слепоочията си в сиво. И преди съм срещал подобни случаи. За мен вече нищо не е ново. Йеремиас Ландер не беше първият кандидат за работа с обилно потящи се ръце, който пристига, въоръжен с талк в десния си джоб, но през живота си не съм стискал по-суха ръка от неговата.

От гърлото на Ландер неволно се изтръгна бълбукане. Върху листа пред себе си отбелязах: Мотивиран. Ориентиран към бързото намиране на решения.

— Значи живеете в Осло? — попитах.

— Да, в квартал Шоен — кимна той.

— И сте женен за… — започнах да прелиствам книжата му и си придадох раздразнен вид, който винаги сигнализира на кандидатите, че очаквам да поемат инициативата.

— За Камила, от десет години. Имаме две деца. Ходят на училище.

— Как бихте описали брака си? — попитах, без да вдигам очи.

Дадох му две дълги секунди. Той не успя да се окопити и аз продължих:

— Смятате ли, че сте женен, след като в продължение на шест години сте прекарвали в офиса две трети от деня си?

Чак сега го погледнах. Както очаквах, в очите му се долавяше объркване: интервюиращият прояви непоследователност. От една страна, настоявах за балансиран начин на живот. От друга, настоявах да се отдаде на работата си. Двете неща са несъвместими. Изминаха четири секунди, преди да ми отговори. Пределното време изискваше да са не повече от три.

— Да, надявам се.

Спокойна, заучена усмивка. Но не достатъчно убедителна. Не и за мен. Ако с преднамерена ирония бе обърнал собствените ми думи срещу мен, щях да го отбележа като плюс, ала в този случай за жалост интервюираният несъзнателно се стараеше да подражава на моя изказ, защото ме възприемаше като човека с по-висок статус. Ниска самооценка, записах на листа. Освен това той „се надяваше“, не знаеше със сигурност, не изрази уверено своите прогнози, не се опита да гадае по кристална топка, не показа, че е наясно с минималното изискване към всеки мениджър: да създава впечатление на пророк.

Не умее да импровизира. Не е склонен към рискове.

— Съпругата ви работи ли?

— Да, в адвокатска кантора в центъра.

— От девет до четири всеки ден?

— Да.

— А кой остава вкъщи, когато децата се разболеят?

— Тя. За щастие се случва много рядко Никлас и Андерш да се…

— Тоест нямате домашна помощница или роднина, която да стои в дома ви през деня?

Той се поколеба. Кандидатите правят така, когато не са сигурни кой отговор би им донесъл по-големи дивиденти. Въпреки това обаче лъжат разочароващо рядко. Йеремиас Ландер поклати глава.

— Явно се грижите за добрата си физическа форма?

— Да, спортувам редовно.

Този път не усетих никакво колебание. За никого отдавна не е тайна, че фирмите имат нужда от мениджъри, които няма да получат инфаркт, докато щурмуват първото препятствие.

— Тичате за здраве и карате ски, така ли?

— Да. Цялото семейство сме запалени по природата. Имаме вила в Нурефел.

— Ясно. Сигурно и куче?

Той поклати отрицателно глава.

— Нямате ли куче? Да не сте алергичен?

Отново поклати енергично глава. Отбелязах: Вероятно няма чувство за хумор.

После се облегнах на стола и долепих пръстите на двете си ръце. Изключително арогантен жест, разбира се. Какво да кажа? Просто съм си такъв.

— Колко струва според вас репутацията ви, Ландер? И как сте я обезпечили?

Той смръщи вежди под изпотеното си чело, докато се мъчеше да разбере въпроса ми. След две секунди призна примирено:

— В какъв смисъл?

Въздъхнах, все едно е ясно като бял ден. Огледах стаята в търсене на подходяща за педагогически цели, алегория, която досега не съм използвал. И както винаги намерих една на стената.

— Интересувате ли се от изкуство, Ландер?

— Малко, покрай съпругата ми. От такива неща се вълнува тя.

— И моята. Виждате ли тази картина?

Посочих към „Сара се разсъблича“ — висок над два метра портрет върху латекс на жена в зелена пола, която, сгънала ръце, се готви да промуши червения си пуловер през главата си.

— Подарък от съпругата ми. Художникът се казва Джулиан Опи, а картината струва четвърт милион крони. Притежавате ли творба в тази ценова категория?

— Всъщност да.

— Поздравления. Личи ли си от пръв поглед колко струва тя?

— Не бих казал.

— Точно така. Тази картина ей там е нарисувана с няколко щриха, главата на жената представлява окръжност, нула без лице, а цветовете са нанесени монотонно, без всякаква текстура. Освен това портретът е създаден на компютър и може да бъде размножен в милиони екземпляри само с едно кликване на мишката.

— Ужас.

— Единствената — казвам това съвсем буквално, — единствената причина портретът да струва четвърт милион крони е репутацията на художника. Слуховете за дарбата му, всеобщото доверие на пазара в гениалността му. Защото винаги е трудно човек да разпознае гениалното. Няма как да си сигурен. Така стои и въпросът с мениджърите, Ландер.

— Ясно. Репутацията. Важно е мениджърът да внушава доверие.

Отбелязах: Не е идиот.

— Точно така — продължих. — Всичко зависи от репутацията. От значение е не само заплатата на мениджъра, но и как се котират на борсата акциите на фирмата. Какво произведение на изкуството притежавате и на каква сума е оценено?

— Литография на Едвард Мунк. „Брошката“. Не знам каква е точната й цена, но…

Махнах нетърпеливо с ръка.

— На последния аукцион я оцениха на около триста и петдесет хиляди.

— И как сте защитили тази ценност от кражба?

— В къщата ни има надеждна алармена система. „Триполис“. Всички наши съседи се доверяват на тази фирма.

— „Триполис“ са добри, но излизат скъпо. Самият аз също го използвам. — Около осемдесет хиляди на година. — А колко инвестирате в защита на репутацията си?

— В смисъл?

— Двайсет хиляди? Десет хиляди? По-малко?

Той вдигна рамене.

— Не влагате и пукната пара — довърших аз. — Имате автобиография и кариера, които струват десет пъти повече от тази ваша картина. Годишно. Въпреки това вие не сте си наели кой да я пази, на нея не й се полага охрана. Защото не смятате за необходимо. Разчитате, че резултатите, които ще постигнете във фирмата като мениджър, ще говорят сами за себе си. Така ли е?

Ландер не отговори.

— Обаче се заблуждавате — наведох се напред и понижих поверително глас, все едно му споделям тайна. — Резултатите са като картините на Опи: няколко обикновени щриха, няколко нули без лице. Картините са нищо, репутацията — всичко. Ето това можем да ви предложим.

— Репутация?

— Вие сте един от шестимата добри кандидати за мениджърската позиция. Не вярвам да спечелите мястото. Просто ви липсва нужната репутация.

Ландер отвори уста с намерението да ми възрази, но не го направи. Отпуснах се върху високата облегалка на стола и той изскърца.

— За бога, човече, вие сте кандидатствали за тази работа! Вместо това трябваше да си намерите кой да ходатайства за вас и да се престорите, че изобщо не знаете за намесата му, когато се свържем с вас. Защото за топ мениджър се ходи на лов. Не е прието той сам да пристигне, да бъде убит и нарязан на парчета.

Забелязах, че думите ми постигнаха желания ефект. Той остана дълбоко разтърсен. Не провеждах интервюто според предписанията нито на Кюте, нито на Диск, нито на който и да е друг малоумен, неизползваем въпросник, измъдрен от психолози с повече или по-малко притъпен психологически нюх, или от набедени специалисти по човешки ресурси, които не притежават такива. Отново понижих глас.

— Надявам се жена ви да не остане дълбоко разочарована, когато следобед й съобщите, че работата, за която сте мечтали, ви се е изплъзнала и тази година кариерата ви ще бъде в застой. Както миналата…

Той се размърда неспокойно на стола. Улучих право в десетката, разбира се. Защото моя милост Рогер Браун, най-ярката звезда на небосклона за набиране на човешки ресурси, беше в стихията си.

— Както… както миналата година ли?

— Греша ли? Кандидатствали сте за работа в „Деня: майонеза и пастет“. Нали така?

— Мислех, че това е поверителна информация — кротко отбеляза Йеремиас Ландер.

— Така е, но моята работа изисква да изготвя хронология на събитията в професионалната ви биография. И аз го правя — с наличните средства. Проява на глупост е човек да кандидатства за работни места, които никога няма да получи. Особено във вашето положение, Ландер.

— Какво му е на моето положение?

— Документите ви, постиженията на работното място, резултатите от тестовете и личното ми впечатление от вас ми подсказват, че притежавате необходимите качества. Липсва ви единствено нужната репутация. А безразборното кандидатстване за работа подкопава изключителността на всеки кандидат. Вие сте мениджър, който не търси предизвикателства, а предизвикателството. Единственото работно място. И ще ви го поднесем. На тепсия.

— Наистина ли? — удиви се той и направи опит да се усмихне с предишната си самоуверена усмивка. Но не му се получи.

— Искам ви в нашата конюшня. Няма да търсите повече работа. Ще отказвате на други фирми за подбор на персонал, дори да ви отправят на пръв поглед примамливи предложения. Ще ни бъдете верен. Ще бъдете изключителен. Ще ни позволите да ви изградим репутация. И да я браним. Ние ще бъдем „Триполис“ на вашата репутация. Преди да минат две години, ще се приберете при жена си с по-тлъста позиция, отколкото тази, за която кандидатствате сега. Това ви го обещавам.

Йеремиас Ландер поглади с пръсти грижливо избръснатите си челюсти.

— Хм. Не очаквах такова развитие.

Претърпяното поражение го успокои. Наведох се напред към него. Разтворих ръце и обърнах нагоре длани. Потърсих погледа му. Според проведени експерименти седемдесет и осем процента от първото впечатление по време на интервю се основават на езика на тялото и само осем процента — на изречените думи. А останалата част е свързана с облеклото, телесната миризма от подмишниците и устата. Владея отлично изкуството на невербалните знаци. Във въпросния момент езикът на тялото ми внушаваше откритост и доверие. Най-сетне го поканих да се почувства у дома си.

— Чуйте ме, Ландер. Утре тук пристигат шефът на управителния съвет и главният счетоводител на нашия клиент, за да се срещнат с един от кандидатите. Искам да се запознаят и с вас. Удобно ли ви е да дойдете в дванайсет?

— Да, чудесно.

Отговори ми веднага, без излишно да ме предупреждава колко му е натоварен графикът. С това спечели симпатиите ми.

— От вас искам да ги изслушате търпеливо, а после учтиво да обясните защо вече не сте заинтересован. Кажете, че тази работа не е предизвикателството, което търсите, и им пожелайте успех.

Йеремиас Ландер наклони глава.

— Ако се отметна, няма ли да ме възприемат като несериозен?

— Ще ви възприемат като амбициозен — отговорих. — Като човек, който си знае цената; чиито услуги са изключителни. А това е началото на историята, която наричаме… — с красноречив жест го подканих да довърши мисълта ми.

— Репутация? — усмихна се той.

— Репутация. Договорихме ли се?

— До две години.

— Гарантирам.

— И как ще ми го гарантирате?

Преминава бързо в офанзива, отбелязах на листа си.

— Ще ви препоръчам за една от свободните позиции, за които стана дума.

— И какво от това? Не вие, а съответната компания взема решенията кого да назначи.

Притворих очи. В това изражение съпругата ми Диана вижда ленив лъв, сит владетел. Харесваше ми.

— Моята препоръка е решаваща за избора на клиента, Ландер.

— Какво искате да кажете?

— Както вие няма да кандидатствате за работа, за която не сте сигурен дали ще получите, така и аз никога не съм давал препоръки на мои клиенти, без те да са се възползвали от тях.

— Наистина ли? Никога?

— Историята не помни такъв случай. Ако не съм сто процента сигурен, че клиентът ще се съобрази с препоръката ми, изобщо не препоръчвам никого и предпочитам да оставя поръчката на конкурентите. Постъпвам така дори да разполагам с трима блестящи кандидати и деветдесетпроцентова сигурност.

— Защо?

— Отговорът на въпроса ви започва с буквата „р“ — усмихнах се аз. — Цялата ми кариера се гради върху нея.

Ландер поклати глава и се засмя.

— Носи ви се славата на феноменален, Браун. Сега разбирам защо.

И аз се усмихнах и се изправих.

— Сега предлагам да се приберете вкъщи и да кажете на красивата си съпруга, че ще откажете това предложение за работа, защото сте решили да се целите по-високо. Обзалагам се, че ви очаква прекрасна вечер.

— Защо правите това за мен, Браун?

— Защото комисионата, която работодателят ви ще ни изплати, се равнява на една трета от първата ви брутна годишна заплата. Знаехте ли например че Рембранд ходел на търгове, за да надува цените на собствените си картини? Защо да ви продам за два милиона крони тази година, щом с малко усилия бихме ви изградили репутация и да ви продадем за пет? От вас се иска единствено да ни бъдете верен. Договорихме ли се? — протегнах му ръка.

Той я стисна жадно.

— Имам усещането, че проведохме много ползотворен разговор, Браун.

— Напълно съм съгласен с вас.

Наум си отбелязах да го подготвя как да се ръкува с клиента по време на предстоящата среща.

Фердинанд се намърда в кабинета ми веднага след като Йеремиас Ландер излезе.

— Уф — намръщи се погнусено той и размаха ръка, за да раздвижи въздуха. — Eau de camouflage[1].

Кимнах и отворих прозореца, за да проветря. Фердинанд искаше да каже, че кандидатът се е напарфюмирал силно, за да не се усеща миризмата на обилна пот, която обикновено изпълва стаите за интервюта в нашия бранш.

— Поне беше „Клайв Крисчън“ — отбелязах аз. — Жена му го е купила. Не само парфюма, също и костюма, обувките, ризата и вратовръзката. Идеята да боядисат косата по слепоочията му в сиво също е била нейна.

— Откъде разбра?

Фердинанд седна на стола, където допреди малко седеше Йеремиас Ландер, но веднага скочи, изпълнен с отвращение: усетил беше топлината на потната дамаска.

— Пребледня като платно, щом натиснах копчето „съпруга“ — поясних аз. — Предупредих го колко ще се разочарова жена му, когато й съобщи за неуспеха си.

— Копчето „съпруга“! Откъде ти хрумват такива неща, Рогер?

Фердинанд се разположи на друг стол, качи краката си върху масичката, доста сполучлива имитация на холна масичка на Ногучи, взе си един портокал и започна да го бели, а от плода се вдигна едва доловима струя и се полепи по прясно изгладената му риза. Фердинанд беше прекалено немарлив за хомосексуалист и прекалено хомосексуален за ловец на глави.

— Инбау, Рийд и Бъкли — обясних.

— И преди съм те чувал да ми ги споменаваш. Но какво точно ги прави по-добри от Кюте?

Разсмях се.

— Става дума за деветте стъпки на разпита във ФБР, Фердинанд. Тази стратегия е като картечница в свят на прашки, като инструмент, който извършва поголовно разчистване — не залавя арестанти, но дава бързи, конкретни резултати.

— Какви по-точно резултати, Рогер?

Знаех какво цели Фердинанд и не му се сърдех. Искаше да разбере с какво го превъзхождам; кое ме прави по-добър, а него — все още по-слаб. И аз му давах напътствия, за да напредва. Защото правилата са такива: споделяме си опита. И защото той никога няма да стане по-добър от мен, винаги ще си остане облечен в ризи, смърдящи на лимон, и да се пита дали някой има модел, метод или тайна, по-успешни от неговите.

— Подчинение. Признания. Истина. Системата се основава на съвсем прости принципи.

— Като например?

— Като например започваш да разпитваш заподозрения за семейството му.

— Оф, ами че и аз го правя. Чувстват се в безопасност, когато говорят за нещо познато, близко. Освен това стават по-приказливи.

— Точно така. Но така можеш и да определиш слабите им места. Ахилесовата им пета, която ще използваш по-късно по време на разпита.

— Уф, каква е тази терминология!

— А по-късно, когато отворите дума за преживените нещастия, за убийството, в което е заподозрян, за причините да се чувства нещастен и изоставен от всички и защо иска да се скрие, ти вече ще си се погрижил на масата да има носни кърпички, оставени далеч от заподозрения.

— Защо?

— Защото разпитът ще е стигнал до естественото си кресчендо и ще е дошъл моментът да натиснеш копчето „емоции“. Ще го попиташ какво биха си помислили децата му, когато разберат, че баща им е убиец. А после очите му ще плувнат в сълзи и ти ще му подадеш кърпичките. Ще влезеш в ролята на онзи, който проявява разбиране и иска да помогне; на онзи, комуто може да довери всичките си терзания, включително ужасно нелепото убийство, случило се ей така, от само себе си.

— Убийство? Недоумявам за какво говориш. Нали уж извършваме подбор на кадри? Не се мъчим да ги осъдим за убийство.

— Аз правя точно това — натъртих аз и грабнах якето си от стола. — И затова съм най-добрият ловец на глави в града. Между другото, утре в дванайсет ти ще водиш интервюто с Ландер и клиента.

— Аз ли?

Излязох от стаята и тръгнах по коридора, а Фердинанд подтичваше по петите ми, докато подминавахме другите двайсет и пет кабинета, от които се състоеше „Алфа“ — средно голяма компания за подбор на човешки ресурси, оцеляла в продължение на петнайсет години. „Алфа“ носеше годишна печалба от порядъка на петнайсет-двайсет милиона, които след изплащането на доста скромното допълнително възнаграждение на най-изявените кадри във фирмата, отиваха в джоба на собственика в Стокхолм.

— Много сладка работа. Информацията е във файла. Ясно?

— Ясно. При едно условие.

— Условие? Аз ти правя услуга, не ти на мен.

— Вернисажът на съпругата ти в галерията тази вечер…

— Какво за него?

— Мога ли да дойда?

— Поканен ли си?

— Точно това ме интересува. Поканен ли съм?

— Не мисля.

Фердинанд спря и го изгубих от очи. Продължих. Знаех, че стои с отпуснати ръце, гледа след мен и съжалява, задето и този път няма да се чукне с чаша шампанско с тузарите на Осло, с нощните му кралици, със знаменитости и богаташи, задето няма да вкуси дори малко от блясъка, обграждащ вернисажите на Диана, няма да се запознае с потенциални кандидати за работни места, за леглото или за друг вид извратено общуване. Горкичкият.

— Рогер? — повика ме момичето зад рецепцията. — Двама души те търсиха по телефона. Единият…

— Не сега, Уда — махнах, без да спирам. — Излизам за четирийсет и пет минути. Не приемай съобщения.

— Ама…

— Ако има нещо важно, ще се обадят пак.

Симпатично момиче беше тази Уда, но имаше нужда от повечко опит. Или се казваше Ида?

[1] Eau de camouflage (фр.) — маскировъчна вода. — Бел.прев. ↑

Втора глава
Третичен икономически сектор

Свежият солен есенен въздух и миризмата на изгорели газове ми навяваха асоциации за море, добив на нефт и брутен национален продукт. Косо падащата слънчева светлина се отразяваше в стъклените офис сгради, а те хвърляха остри, правоъгълни сенки върху площта, някога използвана за индустриални цели. Сега представляваше жилищен квартал с прекалено скъпи магазини, прекалено скъпи апартаменти и прекалено скъпи офиси за скъпоструващи консултанти. От мястото, където се намирах, се виждаха три фитнес центъра, резервирани от сутрин до вечер. Млад мъж в костюм на „Корнелиани“ и очила в стил „голям съм задръстеняк“ ме поздрави почтително, докато се разминавахме. В отговор му кимнах снизходително. Нямах представа кой е, но бях сигурен, че непременно работи в друга фирма за подбор на персонал. Вероятно в „Едуард У. Кели“? Само ловците на глави поздравяват колегите си с такова уважение. Или накратко: останалите не ме поздравяват, защото не ме познават. Първо, освен със съпругата ми Диана, почти не общувам с хора. Второ, работя във фирма, която — точно като „Кели“ — се числи към изключителните, към онези, които избягват светлината на прожекторите. За нас научаваш едва когато станеш достатъчно квалифициран за топпозициите в страната, един ден ние ти се обаждаме и „Алфа“ изведнъж ти прозвучава познато. Къде си чувал това име? Докато ръководителите на концерна са коментирали кого да излъчат за нов директор на някое подразделение? Значи все пак си чувал за нас, но не знаеш нищо, защото дискретността е най-висшата ни добродетел. Впрочем и единствената. Защото в повечето случаи изричаме долнопробни лъжи, например, когато ме чуете да завършвам второто интервю с обичайната ми мантра: „Вие сте човекът, когото търся за това работно място. Не само вярвам, но и знам със сигурност, че вие сте идеалният кандидат за него. Следователно работното място е идеално за вас. Вярвайте ми.“

Не ми вярвайте.

Да, заложих на „Кели“. Или „Амруп“. Костюмът му издаваше, че не е от големите, лишени от чар и изключителност компании като „Manpower“ и „Adecco“, но не беше и от съвсем малките готини от типа на „Hopeland“, защото иначе щях да знам кой е. Би могъл да е и от едрите, средно готини компании: от „Mercuri Urval“, от „Делфи“ или от незначителните, скучни, безименни фирми, които набират кадри за ръководители от среден ранг и само понякога им се удава възможност да се конкурират с нас, големите клечки. Губят битката и се връщат към намирането на магазинни управители и главни счетоводители. Поздравяват почтително такива като мен с надеждата един ден да си спомним за тях и да им предложим да работят при нас.

За ловците на глави не съществуват официални класации. За разлика от агентите по недвижими имоти, никой не се занимава да проучва общественото мнение за нас. Не организират приеми с отличия за най-изявените ловци на глави за годината като в телевизионния и рекламния бранш.

Ала ние си знаем. Знаем кой е „кралят на хълма“, кой е склонен да отправя предизвикателства, кой е заплашен от провал. Геройствата се извършват без много шум, а погребенията — в мъртвешка тишина. Ала мъжът, поздравил ме току-що, знаеше, че съм Рогер Браун, ловецът на глави, който няма случай да е препоръчал кандидат за някое работно място, без той да го е получил; Рогер, който прибягва при нужда до манипулации, принуждава, пречупва и притиска кандидата до стената. Неговите клиенти се осланят безрезервно на преценката му и без колебание поверяват съдбата на компанията си в ръцете му — само в неговите ръце. Да го кажем така: не Пристанищната служба в Осло назначи новия началник на транспортния отдел; не компанията за коли под наем „АВИС“ назначи началника на отдел „Скандинавия“; областната управа безспорно няма заслуга за назначението на ръководители на електроцентралата в Сирдал. Не те, а аз. Аз избрах подходящите кадри. Чудесен костюм. Знае на кого да засвидетелства уважение.

Обадих се на Уве от уличен телефон до лавката на „Нарвесен“. Погледнах си мобилния телефон. Осем съобщения. Изтрих ги.

— Имаме кандидат — обявих аз, когато Уве най-сетне вдигна. — Йеремиас Ландер, „Монолитвайен“.

— Да проверя ли дали го имаме записан?

— Не, имате го със сигурност. Повикахме го за второ интервю. Утре от дванайсет до два. Дванайсет нула нула. Дай ми един час. Записа ли си?

— Да. Нещо друго?

— Ключовете. В „Sushi & Coffee“ след двайсет минути?

— След половин час.

Спуснах се по павираната улица към „Sushi & Coffee“. Причината да изберат пътна настилка, която вдига повече шум, предизвиква по-силно замърсяване и освен това е по-скъпа от обикновения асфалт, вероятно се дължи на потребността от идилия, копнеж по нещо изконно, постоянно и истинско. За всеки случай по-истинско от този театрално измамен квартал, където някога хората са създавали блага с пот на чело, където изделията са се раждали от съскащ огън и тежки удари с чук. Сега тук се разнася бученето на машините за еспресо, а от фитнес студията отекваха ударите на метал в метал. Защото това представлява триумфът на третичния икономически сектор над индустриалния работник, победата на дизайна над недостига на жилища, тържеството на фикцията над действителността. Харесва ми.

Спрях се да разгледам диамантените обици на витрината на златарското ателие срещу „Sushi & Coffee“. Биха подхождали идеално на Дианините уши и представляваха катастрофа за банковата ми сметка. Избих си тази идея от главата, пресякох улицата и влязох в заведението, където според името му приготвят суши, но всъщност поднасят мъртва риба. Кафето им не струва. Вътре беше наполовина пълно. Виждаха се слаби, току-що провели поредната си тренировка платиненоруси мацки, все още по спортни екипи, защото не би им хрумнало да си вземат душ във фитнес залата под погледите на други хора. Това всъщност ми се струва странно, още повече че са похарчили цяло състояние за телата си, които също свидетелстват за тържеството на фикцията. И те принадлежат към третичния сектор на икономиката, и по-точно към обслужващия персонал на богатите мъже. Поне тези жени да не бяха интелигентни. Но те са следвали право, информатика и история на изкуството като част от грижата за външния си вид. Обществото бе финансирало няколкогодишното им обучение в университета само за да заживеят като висококвалифицирани безработни кукли, заети да споделят една на друга как да задоволяват нуждите на своите богати съпрузи, как да ги карат да ревнуват и да ги държат в напрежение. И така, докато най-сетне успеят да ги вържат с деца. А след раждането на децата всичко се променя, позициите в семейството се разместват и мъжът се оказва кастриран и поставен в шах и мат. Деца…

— Двойно кортадо — поръчах и седнах на стол до бара.

Наблюдавах със задоволство жените в огледалото. Голям късметлия съм. Диана е толкова различна от тези модерни празноглави паразитки. Диана притежава онова, което ми липсва. Грижовна, състрадателна, лоялна, висока. Накратко, красива душа в красиво тяло. Нейната красота обаче не е безупречна, защото се отличава с особени пропорции. Чертите на Диана са издържани в стила на манга. Прилича на онези куклени героини от японски комикси: малко лице, тесни устни, малък нос и големи учудени очи, които леко изпъкват, когато се чувства изморена. Ала в моите очи именно отклоненията от общоприетото подчертават красотата й и й придават неотразим чар. Кое я накара да избере мен? Син на шофьор; студент по икономика с резултати малко над средното, с доста посредствени шансове за кариера и ръст доста по-нисък от средния. Преди петдесет години хората нямаше да определят ръст от метър и шейсет и осем като „нисък“, или поне не в Европа. Ако човек се интересува от история на антропометрията, ще научи, че само преди стотина година средната височина на хората в Норвегия е била точно метър и шейсет и осем. За жалост еволюцията не работи в моя полза.

Само по себе си е странно, че ме избра в пристъп на моментно умопомрачение, но ми се струва направо необяснимо как така жена като Диана — която може да има когото си поиска — се събужда до мен всяка сутрин и иска да бъде с мен и на следващата. Кое я заслепява по такъв мистериозен начин, че да не вижда колко съм жалък, да не съзира невярната ми природа, малодушието, с което срещам всеки отпор; глупавото ми озлобление срещу глупаво озлобени хора? Нима отказва да види тези мои недостатъци? Или просто благодарение на моята пресметлива и коварна природа съумявам да изтиквам истинското си аз в мъртва точка за полезрението на любимата си? Освен това открито й заявих отказа си да имаме деца. Всъщност какво въздействие упражнявам върху този ангел в човешки облик? Според Диана съм я омагьосал още при първата ни среща с противоречивата си смесица от арогантност и самоирония. Запознахме се на скандинавски купон в Лондон и първоначално сметнах Диана за жена от типа на редовните посетителки в „Sushi & Coffee“ — красива по скандинавски блондинка от западната част на Осло, която следва история на изкуството в една от световните столици, от време на време позира като модел, възмущава се от войните и от бедността и обича купоните и развлеченията. Отне ми три часа и половин дузина „Гинес“, за да разбера, че съм сгрешил в преценката си. Първо, Диана проявяваше неподправен интерес към изкуството, граничещ с вманиачаване. Второ, тя изрази искреното си недоволство, задето е част от система, воюваща с хората, които не желаят да бъдат част от западния капитализъм. Не друг, а Диана ми разясни, че когато развитите страни експлоатират развиващите се, това винаги е в полза на първите, дори и да пращат помощи на вторите. Трето, Диана има чувство за хумор, и то същото като моето, а чувството за хумор много помага на мъже с моя ръст да спечелят вниманието на дами с ръст над един и седемдесет. И, четвърто — а то несъмнено предопредели окончателното ми решение — не я биваше с езиците, но умееше да разсъждава логически. Диана говореше, меко казано, нескопосан английски и през смях ми сподели, че изобщо не й било хрумвало да се пробва да учи френски или испански. Затова я попитах дали има мъжки тип мозък и дали обича математиката. Тя само вдигна рамене, но аз не се отказах и й разказах как по време на интервютата за работа в „Майкрософт“ дават на кандидатите логическа задача.

— Смисълът е да проверят едновременно как кандидатите приемат предизвикателството и дали ще се справят с решението на задачата.

— Дай да чуя.

— Простите числа…

— Чакай! Кои числа се наричат прости?

— Числа, които не могат да се делят на други освен на себе си и на единица.

— Аха.

Все още не бях забелязал в очите й отнесения поглед на повечето жени, когато в разговора се намесят числа. Затова продължих:

— Простите числа често са две последователни нечетни числа. Като например единайсет и тринайсет; седемнайсет и деветнайсет; двайсет и девет и трийсет и едно. Стана ли ти ясно?

— Да.

— Съществуват ли три последователни нечетни числа, които същевременно да са прости?

— Не, разбира се — отвърна тя и поднесе халбата с бира към устните си.

— И защо?

— За тъпа ли ме смяташ? В една числова редица от пет последователни числа винаги има едно нечетно число, което се дели на три. Продължавай.

— Да продължа?

— Да, с логическата задача.

Тя отпи голяма глътка от халбата и ме погледна с искрено любопитство, изпълнено с очакване. В „Майкрософт“ дават на кандидатите три минути, за да докажат онова, което тя успя да стори за три секунди. Средно по петима от сто души успяват да се справят. Като че ли в този миг се влюбих в нея. Помня ясно какво записах върху салфетката си: Назначена.

Тогава осъзнах, че трябва да я накарам да се влюби в мен веднага, още в заведението, защото ако стана от мястото си, магията ще се изпари. Затова започнах да говоря. Говорих дълго. С думите си прибавих още седемнайсет сантиметра към ръста си. Бива ме в приказките. Тя обаче ме прекъсна, когато се намирах в стихията си:

— Харесваш ли футбола?

— А… а ти? — слисах се аз.

— Утре „Куинс Парк Рейнджърс“ ще играят срещу „Арсенал“ за купата на Висшата лига. Имаш ли желание да дойдеш с мен?

— Да, разбира се — отвърнах.

Имах предвид: имам желание да те видя. Футболът не ме вълнува ни най-малко.

На мача Диана носеше шалче на сини райета и прегракна от крещене в лондонската мъгла на Лофтус Роуд, а батко „Арсенал“ разгроми безпощадно малкия й нищожен отбор. Изпълнен с възхищение, наблюдавах разпаленото й лице и не видях почти нищо от мача. Забелязах единствено прекрасните екипи на „Арсенал“ в бяло и червено. Играчите на „Куинс Парк Рейнджърс“ пък приличаха на захарни пръчки със сините напречни райета на бял фон.

В почивката попитах Диана защо не е избрала да подкрепя футболен гранд от ранга на „Арсенал“, а е предпочела смешен аутсайдер като „Куинс Парк Рейнджърс“.

— Защото те се нуждаят от мен — отговори сериозно тя.

Нуждаят се от мен. Предположих, че в думите й е закодирана непонятна за мен мъдрост.

После тя се разсмя, а от гърлото й се разнесе гърголене. Пресуши пластмасовата чаша с бира.

— Безпомощни са като бебета. Погледни ги само. Толкова са сладки.

— И носят бебешки екипи — добавих. — Значи така: закрилям беззащитните. Това ли е житейското ти мото?

— Хм — тя наклони глава и ме погледна с широка усмивка: — Защо не? Звучи ми добре.

Избухнахме в силен и освобождаващ смях.

Не си спомням с какъв резултат свърши мачът. Напротив, спомням си целувка пред строг тухлен девически пансион в квартал Шепърдс Буш. А после самотна, безсънна нощ с бурни, поразително реалистични сънища. Десет дни по-късно се взирах в лицето й под потрепващия пламък на стеаринова свещ, забита във винена бутилка върху нощното й шкафче. Тогава се любихме за първи път. Тя лежеше със затворени очи, вената на челото й изпъкваше, а лицето й изразяваше ту гняв, ту болка, докато хълбоците й се удряха в моите с бясна сила. Любеше се със същата страст, с която викаше, докато гледаше как отборът й губи борбата за купата. После ми прошепна, че обича косата ми. И други жени са ми го казвали, но тогава сякаш го чух за пръв път.

Чак шест месеца след запознанството ни й признах, че баща ми наистина работи в посолството, но не като дипломат.

— Шофьор значи — повтори тя, притегли главата ми и я целуна. — А баща ти може ли да ни вземе от църквата с лимузината на посланика?

Не отговорих, но на следващата пролет се оженихме. Отпразнувахме великолепната си сватба без гости в църквата „Свети Патрик“ в Хамърсмит. Убедих Диана да не каним роднини и приятели. И баща ми не присъства. Бяхме само двамата — чисти и невинни. Заслугата за великолепната сватба беше изцяло на Диана: тя сияеше като две слънца и луна. По някаква случайност същия следобед „Куинс Парк Рейнджърс“ дръпна напред в класирането и нашето такси пълзеше със скоростта на охлюв към общежитието на Диана в Шепърдс Буш през празнуващите запалянковци със знамена на отбора. Всички ликуваха. Едва когато се преместихме в Осло, Диана за пръв път отвори дума за деца.

Погледнах си часовника. Уве вече трябваше да е пристигнал. Вдигнах очи към огледалото над бара и срещнах погледа на една от блондинките. Гледахме се дълго — достатъчно дълго, за да възникне съмнение какво искаме. Красива като порнозвезда. Хирургът си е свършил добре работата. Не я желаех. Отместих очи. Точно така започна единствената ми позорна авантюра: с продължителен поглед. Първият акт се състоя в галерията, вторият — в това заведение, третият — в малък апартамент на улица „Айлерт Сунд“. Лоте вече отдавна беше затворена страница в живота ми. Това нямаше да се повтори никога повече. Никога. Погледът ми продължи да обхожда масите и се спря върху Уве, седнал точно до вратата.

Преструваше се, че чете икономически вестник. Смехория. Не само не проявяваше никакъв интерес как се котират акциите на борсата и какво се случва в така нареченото общество, но Уве Шикерюд едва се бе научил да чете. И да пише. Още помня молбата му за постъпване на работа като началник на охраната: пълна с безброй правописни грешки. Тогава направо се смях от сърце.

Слязох от високия стол на бара и се приближих до масата на Уве. Беше оставил вестника сгънат. Посочих го и той се усмихна в знак, че мога да го взема. Така и направих, а после се върнах на мястото си. След минута чух как врата се отваря. Отново погледнах в огледалото. Уве Шикерюд вече не беше в заведението. Отворих вестника на страниците за акциите, незабелязано взех ключа в шепата си и го пуснах в джоба.

Върнах се в офиса. На мобилния ме чакаха шест съобщения. Изтрих петте, без да ги чета. Отворих шестото, от Диана:

Скъпи, не забравяй за вернисажа довечера. Ти си моят талисман.

Беше придружила съобщението си с усмивка със слънчеви очила — една от екстрите в телефона „Прада“, който й подарих през лятото за 32-рия й рожден ден.

— Отгатнал си какво исках най-много! — възкликна тя, след като отвори подаръка.

Ала и двамата знаехме какво иска най-много тя. А аз отказвах да й го дам. Въпреки това тя се засмя и ме целуна. Какво повече можеш да искаш от една жена?

Трета глава
На вернисажа

Един и шейсет и осем. И без да ходя при психолог със закърнял мозък, осъзнавам как в мен непрекъснато говори потребността да компенсирам физическата си нищожност и ме амбицира да се доказвам. Всеизвестно е, че изненадващо голяма част от най-големите постижения на света са дело на дребни мъже. Завоювали сме империи, стигнали сме до гениални изводи, покорявали сме с чара си най-красивите жени на филмовия екран. Накратко, винаги сме се целили нависоко. След като установили, че някои слепци са добри музиканти, а някои аутисти могат да вадят наум корен квадратен от шестцифрени числа, разни учени идиоти стигнали до извода: всички физически недъзи са скрита благословия. Първо, това са пълни глупости. Второ, аз все пак не съм джудже, а малко под средния ръст. Трето, ръстът на над седемдесет процента от хората, заемащи високи длъжности в икономическия сектор, надвишава средния за страната, в която работят. Високият ръст се свързва с интелигентност, добри доходи и челно място в класациите за най-харесвана личност. Когато избирам човек за важен пост, ръстът е сред основните ми критерии. Високите хора внушават уважение, доверие и авторитет. Те се виждат, не могат да се скрият. Приличат на мачти, които вятърът е прочистил от мръсотия. Ръстът им ги задължава да отстояват същността си. Дребосъците се подвизават в най-мътните води на дъното. Винаги кроят тайни планове и програмата им неизменно е свързана с ниския им ръст.

Глупости, разбира се, ала когато избирам кандидат за работно място, се спирам на висок мъж не защото въпросният човек ще изпълнява задълженията си най-добре, а защото клиентът търси точно такъв мениджър. Намирам на фирмата клиент сносна глава, разположена върху високо тяло. Първата преценка са поверили на мен, защото не са достатъчно квалифицирани, а второто го виждат с очите си. Така и фрашканите с пари псевдоценители на изкуството, които идват на вернисажите на Диана, не притежават нужната квалификация, за да оценят даден портрет, но могат да прочетат подписа на художника. Светът гъмжи от хора, готови да платят луди пари за лоши картини на добри художници. И от посредствени умове върху високи тела.

Подкарах новото си волво S80 по криволичещия път нагоре до красивия ми и скъпичък дом във Воксенколен. Купих го, защото по време на огледа лицето на Диана придоби страдалческо изражение. Вената на челото й, която винаги се издува, докато правим любов, посиня и започна да пулсира над очите й с форма на бадеми. Тя вдигна дясната си ръка и приглади късата си красива сламеноруса коса зад ухото, сякаш за да чува по-добре и да се увери с ушите си, че очите й не я лъжат — това е къщата на мечтите й. Без да отрони дума, знаех какво чувства. Брокерът ни предупреди за постъпило предложение от хора, готови да платят милион и половина над обявената цена. Огънят в очите на Диана угасна, ала аз бях решил да купя тази къща. Защото само такава жертва би изкупила греха ми, задето я убедих да не роди детето. Изтъкнах й какви ли не аргументи — вече дори не си ги спомням — но не й признах истината. А именно: макар да живеехме само двамата върху площ от триста и двайсет безумно скъпи квадратни метра, при нас нямаше място за деца. По-точно — за дете и за мен. Познавах добре Диана. За разлика от мен тя беше извратено моногамна. Ако беше родила детето, щях да го намразя от първия ден. Затова предпочетох да й осигуря ново начало. Дом, галерия.

Свих по алеята. Гаражната порта, разпознала колата, се отвори автоматично. Волвото се плъзна в хладния мрак, а двигателят заглъхна, докато портата зад мен се затваряше. Излязох от гаража през страничната врата и тръгнах по застланата с каменни плочи пътека към къщата — великолепна постройка от 1937-а, проектирана от Уве Банг — функционалистът, според когото целите на естетиката оправдават високите разходи. Тези му възгледи го правеха сродната душа на Диана. Често обмислях дали да не се преместим другаде, в някоя по-малка, по-обикновена, по-практична къща. Ала всеки път, когато се прибирах вкъщи и контурите изпъкваха под ниското следобедно слънце в играта на светлина и сенки, а есенната гора отзад пламтеше като червено злато, знаех, че това е невъзможно. Не можех да го направя, защото я обичах и не бих й го причинил. Любовта ми включваше къщата, галерията, която гълташе цяло състояние, скъпите доказателства за обичта ми, съвършено ненужни на Диана, и не по джоба ни стандарт на живот. Правех всичко това, за да потуша копнежа й да има дете.

Отключих си, събух си обувките и деактивирах алармата в рамките на позволените двайсет секунди. Иначе веднага подава сигнал в „Триполис“. С Диана дълго обсъждахме какъв да бъде кодът, преди да постигнем съгласие. Тя предложи „Деймиън“ — името на любимия й художник Деймиън Хърст — но аз знаех, че е нарекла така нероденото ни дете, и затова настоях кодът да се състои от букви и числа, които не могат да се налучкат. И тя отстъпи. Както обикновено, сломих с твърдост нейната твърдост; Или по-точно нейната мекота. Защото Диана е отстъпчива. Не слаба, а мека и гъвкава като глината, където и най-лекият натиск оставя следи. Забележително — колкото повече отстъпва, толкова по-голяма и силна става. А аз ставам все по-слаб и фигурата й се извисява над мен като гигантски ангел на небе от вина, чувство за неизпълнен дълг и гузна съвест. Независимо колко се претрепвам от работа, колко глави нося на клиентите ни, каква част от парите за допълнителни възнаграждения от централата в Стокхолм печеля, компенсацията пак не е достатъчна.

Качих се по стълбите към хола и кухнята, свалих си вратовръзката, отворих хладилника „Sub Zero“ и си извадих бутилка „Сан Мигел“. Не от обичайната „Especial“, а от „1516“ — бира с изключително мек вкус. Диана я предпочита, защото я приготвят от чист ечемик. От прозореца на хола се открива гледка към градината, гаража и съседските къщи. Осло, фиорда, протокът Скагерак, Германия, светът. Установих, че съм пресушил съдържанието на бутилката. Взех си още една и слязох на първия етаж да се преоблека за вернисажа.

Докато минавах покрай Забранената стая, забелязах, че вратата е открехната. Бутнах я и веднага забелязах, че Диана е сложила свежи цветя до малката каменна фигура върху ниската масичка под прозореца, която напомня олтар. Освен масичката в стаята няма други мебели и каменната фигура прилича на дете монах с доволна будистка усмивка. До цветята имаше чифт малки детски обувки и жълта дрънкалка.

Влязох, отпих от бирата, приклекнах и погалих с пръст гладкото голо теме на каменната фигура. Тя представлява така наречената „мидзуко джидзо“ — фигура, която според японската традиция закриля погубените при аборт деца. „Мидзуко“ означава „водно дете“. Аз й донесох тази статуя след безуспешен лов на глави в Токио. Тогава Диана беше съкрушена — бяха изминали едва няколко месеца след аборта. Исках да я утеша с нещо. Продавачът в Токио говореше ужасен английски и не успях да разбера подробности, но явно според японците след смъртта на зародиша душата на детето се връща в първоначалното си течно състояние и то се превръща във водно дете. Това водно дете очаква да се прероди — като добавим щипка будизъм в японски стил. Междувременно е нужно да се извършват така наречените „мидзуко кио“ — церемонии и прости жертвоприношения, които закрилят от отмъщение душата на нероденото дете, както и родителите. Последното го спестих на Диана. В началото се зарадвах, че й го подарих, защото тя сякаш намери утеха в каменната статуя. Но постепенно нейното джидзо я обсеби напълно и искаше да го държи в спалнята ни. Тогава се принудих да тропна с крак. Настоях занапред Диана да не принася пожертвования и да не се моли на статуята. Но в този случай не бях груб, защото знаех, че има опасност да изгубя Диана. Не можех да си позволя да я изгубя.

Влязох в кабинета си, включих компютъра, порових из интернет и намерих изображение с висока разделителна способност на „Брошката“ от Едвард Мунк. Наричаха я още „Ева Мудочи“. Триста и петдесет хиляди на легалния пазар. Не повече от двеста хиляди на моя. Петдесет процента от сумата щеше да отиде за укриватели, двайсет — за Шикерюд. За мен щяха да останат осемдесет хиляди. Както винаги, не си струваше трудът, а още по-малко рискът. Снимката, черно-бяла, имаше размери 58 на 45 см. Щеше да се събере точно на лист А2. Осемдесет хиляди. Няма да стигнат да платя следващата тримесечна вноска по жилищния ни кредит. Да не говорим да покрия миналогодишния дефицит на галерията. Обещах на счетоводителя да внеса сумата до края на ноември, но по една или друга причина вече все по-рядко се появяват стойностни картини. От последната — „Модел на високи токчета“ на Сьорен Ундсагер — изминаха повече от три месеца, а тя ми донесе само шейсет хиляди. Налага се нещо да се промени. „Рейнджърс“ трябва да вкарат най-неочаквано победен гол, който — заслужено или не — да ги прати на „Уембли“. Такива чудеса се случват, така бях чувал. Въздъхнах и изпратих „Ева Мудочи“ към принтера.

Понеже се очакваше да пием шампанско, си поръчах такси. Качих се и както обикновено, казах само името на галерията, за да проверя как се справяме с маркетинга. И както обикновено, шофьорът се огледа въпросително в огледалото.

— Улица „Ерлинг Шалгсон“ — въздъхнах.

С Диана дълго обсъждахме къде да е местоположението на галерията, преди тя да се спре на конкретна сграда. Настоявах да се намира по оста Шилебек — Фрогнер, защото там живеят платежоспособните клиенти и там се помещават други престижни галерии. Избереш ли да се отделиш от скупчените на едно място изложбени зали, обричаш новооткритата си галерия на преждевременна смърт. Диана смяташе за образец „Серпентайн“ до лондонския Хайд Парк и реши галерията й да гледа към някой голям оживен булевард като например „Бюгдьой але“ или „Гамле Драменсвай“, но да се намира на тиха уличка, която дава възможност за спокоен размисъл. Освен това уединеното местоположение подчертавало изключителността и сигнализирало, че тази галерия е само за посветени, за ценители.

Съгласих се с Диана. Не очаквах наемът за помещението да ме разори.

Тя обаче изрази желание да наеме допълнително помещение за салон, където гостите да се оттеглят за кратък коктейл след вернисажите. Диана вече беше разгледала свободно заведение на „Ерлинг Шалгсон“ и й се сторило идеално за целта по всички критерии. Аз измислих името на галерията: „Галерия Е“. „Е“ заради Ерлинг Шалгсон. Освен това най-успешната галерия в града използваше същия модел: „Галерия К“. Надявах се с това име да покажем на клиентите, че сме ориентирани към състоятелните, към ценителите на качественото изкуство, към стилните клиенти.

Когато убедих Диана да наречем така галерията й, не използвах аргумента, че „Е“ навява асоциация с „единствената“ галерия, защото съпругата ми не харесва евтини ефекти.

Подписахме договора за наем, а после започна мащабен ремонт. С него и фалитът ми.

Таксито спря пред галерията. Забелязах, че до тротоара са паркирани повече ягуари и лексуси от обикновено. Добър знак, но причината можеше да е прием в намиращите се наоколо посолства, или парти, което Селина Миделфарт[1] е организирала в гедерейската си крепост.

Влязох в галерията. Посрещна ме дискретна амбиентна музика от осемдесетте с акцент върху партията на баса. Следваха „Голдберг вариациите“ на Бах. Аз записах този диск за Диана.

Макар часът да беше едва осем и половина, вътре беше наполовина пълно. И това взех за добър знак, защото клиентите на „Галерия Е“ обикновено рядко се появяваха преди девет. Диана ми обясни, че претъпканите вернисажи се смятали за белег на простащина, по-малкото посетители подчертавали изключителността на галерията. Моят опит сочеше обаче, че колкото повече са хората, толкова повече са продадените картини. Кимнах надясно, после наляво, без да получа отговор. Насочих се към подвижния бар. Редовният барман на Диана, Ник, ми подаде чаша шампанско.

— Скъпо ли е? — попитах и отпих от горчивите мехурчета.

— Шестстотин.

— Значи очакваме да продадем голяма част от картините. Кой е художникът?

— Атле Ньорум.

— Знам как се казва, Ник. Питам те кой от всички присъстващи е.

— Онзи там.

Ник кимна с голямата си абаносовочерна глава надясно.

— Дето стои до жена ти.

Едва зърнах художника — едър атлетичен тип — и тя прикова погледа ми. Белите кожени панталони, прилепнали към дългите й стройни крака, я правеха да изглежда още по-висока. Косата от двете страни на равния бретон се спускаше право надолу и тази своеобразна правоъгълна рамка подсилваше приликата с героините от японските комикси. Свободната копринена блуза, покриваща тесните й мускулести рамене, блестеше в синкавобяло под светлината на прожекторите, а гърдите й, които виждах в профил, очертаваха две безупречно оформени вълни. Боже мой, онези диамантени обици наистина щяха да й отиват! Неохотно откъснах очи от нея и плъзнах поглед над останалата част от помещението. Гостите разговаряха учтиво пред картините. Сред присъстващите различих обичайните богати, преуспели финансисти (костюм с вратовръзка) и неподправени знаменитости (костюм с риза тип тениска), от онези, които наистина са постигнали нещо. Жените (дизайнерски облекла) бяха актриси, писателки и политички. Освен гореспоменатите сред гостите имаше и най-различни представители на младите, уж обещаващи и привидно бедни художници бунтари, които за себе си наричах „Куинс Парк Рейнджърс“. В началото, докато галерията прохождаше, изразих погнусата си от присъствието на подобни елементи в списъка с поканените, но Диана ме убеди, че имаме нужда от нещо „пикантно“ сред посетителите, от живец, от нещо малко по-опасно от меценатите, от пресметливите инвеститори и от гостите, идващи с цел да подхранват имиджа си на ценители на изкуството. Не че имам нещо против, но знаех защо тази измет присъства на вернисажите: бяха се примолили на Диана да ги покани. Макар прекрасно да разбираше, че тези бунтари идват с единствената цел да намерят купувачи за собствените си картини, Диана, както знаеха всички, не можеше да отказва, ако някой я помоли за услуга. Забелязах как голяма част от гостите — предимно мъже — поглеждат крадешком съпругата ми. Да имат да вземат. Никой от тях няма шансове да завоюва красавица като нея. Това не е просто предположение, а неопровержим логичен факт, както и твърдението, че тя е най-красивата. И е моя. Не исках да се измъчвам със съмнения доколко този факт е неопровержим. На първо време се успокоих с мисълта, че Диана явно е перманентно ослепяла за всички останали мъже.

Преброих господата с вратовръзки. По принцип те купуват картини. Квадратен метър от произведенията на Ньорум вървеше около петдесет хиляди. Понеже галерията печели петдесет и пет процента комисиона, нужно е да продадем няколко негови картини, за да наречем тазвечерния вернисаж доходоносен. Надявах се да осъществим изгодни продажби, защото не се появяват често художници като Ньорум.

Заприиждаха хора и аз се отместих, за да освободя достъп до подноса с шампанско.

Насочих се към жена ми и Ньорум с намерението да му споделя какво безгранично благоговение изпитвам пред таланта му. Щях да преувелича, разбира се, но нямаше и да го излъжа съвсем: този тип безспорно има дарба. Тъкмо се канех да му протегна ръка, когато някакъв негов познат, фонтан, сипещ слюнка, се втурна към него и го замъкна при кискаща се в шепата си жена, на която явно много й се пишкаше.

— Изглежда чудесно — обърнах се към Диана.

— Привет, скъпи.

Тя ми се усмихна и махна на близначките да обиколят още веднъж гостите с подноса, отрупан със закуски. Сушито свърши, но предложих да се възползваме от новите кетъринг услуги на „Алжир“ — северноафриканска кухня с френски привкус, много пикантна и вкусна. Сега видях, че Диана пак е поръчала храна от „Багателе“. И тях ги биваше, няма спор. Само дето излизаха три пъти по-скъпо.

— Добри новини, мили — Диана ме хвана за ръка. — Сещаш ли се за онова работно място във фирмата в Хуртен, за което ми спомена?

— Фирмата се казва „Патфайндър“. Какво за нея?

— Намерих идеалния кандидат.

Погледнах я леко учуден. В работата ми като ловец на глави от време на време се възползвам от познанствата на Диана и от контактите й с клиенти, сред които немалко известни икономисти, и то без капка гузна съвест, защото все пак аз финансирам огромните разходи по галерията й. Интересното този път беше, че Диана ми предложи конкретен кандидат за конкретно работно място.

Съпругата ми ме хвана под ръка, наклони глава към мен и прошепна:

— Името му е Клас Граф. Баща холандец, майка норвежка. Или обратното. Така или иначе напуснал работа преди три месеца и наскоро се преместил в Норвегия, за да ремонтира наследствен имот. Работил е като главен мениджър на една от водещите европейски компании за GPS технологии в Ротердам. Преди американците да я купят, бил един от собствениците.

— Ротердам — повторих и отпих глътка шампанско. — Как се казва тази компания?

— „ХОТЕ“.

Едва не се задавих с шампанското.

— „ХОТЕ“ ли? Сигурна ли си?

— Напълно.

— И този граф е бил неин главен мениджър? Точно главен мениджър, не друга позиция, така ли?

— Всъщност фамилното му име е Граф. Не мисля, че той е…

— Добре, добре, имаш ли му телефонния номер?

— Не.

Изпъшках. „ХОТЕ“. „Патфайндър“ смятаха тази компания за образец. Точно като „Патфайндър“ в момента, и „ХОТЕ“ бяха малко предприятие за производство на технологии, специализирано в областта на GPS технологиите за отбранителната индустрия в Европа. Техният бивш главен мениджър беше просто идеалният кандидат. Нямах никакво време за губене. Всички посреднически фирми за подбор на кадри твърдят, че приемат само поръчки, отправени единствено към тях, защото единствено по този начин работят мотивирано и системно. Но ако морковът е достатъчно голям и оранжев — брутната годишна заплата наближава седемцифрена сума — всички забравят за принципите си. А шефската позиция в „Патфайндър“ представлява много голям, много оранжев и много изкусителен морков. Поръчка за намиране на подходящ кандидат постъпи в три фирми за подбор на кадри: „Алфа“, „ИСКО“ и „Корн/Фери интернешънъл“. Три от най-добрите. Затова тук не става дума само за пари. Когато работим на принципа „ако не намерите решения, няма да ви се плати“, първо получаваме еднократна сума за покриване на разходите, а после — още една сума, ако излъченият от нас кандидат отговаря на критериите, обсъдени с клиента. За да получим крупното възнаграждение обаче е нужно клиентът да назначи препоръчания от нас човек. Супер, а? Но в действителност най-важна е борбата да спечелиш. Да се превърнеш в „краля на хълма“. Да се извисиш над останалите.

Наведох се към Диана.

— Скъпа, чуй ме. Важно е. Имаш ли идея как да се свържа с този човек?

— Изглеждаш неустоимо сладък, когато станеш нетърпелив, скъпи — засмя се тя.

— Знаеш ли къде…

— Да, разбира се.

— Къде, къде?

— Ето го там — посочи тя.

Пред една от експресивните картини на Ньорум — окървавен мъж в садомазохистична кожена маска — стоеше елегантен, строен мъж в костюм. Светлината от прожекторите се отразяваше в лъскавия му череп със слънчев загар. Вените на слепоочието му бяха твърди, възлести; костюмът — ушит по мярка. По мое предположение „Севил Роу“. Риза без вратовръзка.

— Да го доведа ли, скъпи?

Кимнах и я проследих с поглед. Приготвих се. Забелязах колко благосклонно ми кимна, след като Диана ме посочи. Приближиха се. Усмихнах се, но не твърде широко и му протегнах ръка малко преди да застане пред мен, но без да избързвам. Обърнах срещу него цялото си тяло, погледнах го право в очите. Седемдесет и осем процента.

— Приятно ми е, Роджър Браун — произнесох и малкото си име на английски.

— Клас Граф. Удоволствието е мое.

Като изключим, че използва нетипична за норвежците вежлива фраза, говореше безупречно норвежки. Стисна ръката ми здраво, но без да прекалява и без да надвишава препоръчителните от етикета три секунди; дланта му беше топла и суха; погледът — спокоен, любопитен, буден; усмивката — непринудено дружелюбна. Единствената ми забележка се отнасяше към ръста му: надявах се да е по-висок. Той обаче нямаше и един и осемдесет. Почувствах се малко разочарован, още повече че холандците държат световния рекорд по антропометричен напредък със средна височина от 183,4 см.

Прозвуча акорд G11sus4 на китара. По-конкретно началният акорд от парчето на „Бийтълс“ „А Hard Day’s Night“ от едноименния албум, излязъл през 1964-а. Знаех го, защото не друг, а аз програмирах телефона — марка „Прада“ — да звъни с тази мелодия, преди да го подаря на Диана. Тя поднесе елегантното красиво бижу към ухото си, кимна да я извиним и се отдалечи.

— Разбрах, че живеете тук съвсем отскоро, господин Граф.

Давах си ясна сметка, че звуча като стар радиотеатър с моето прекалено официално обръщение, но предназначението на встъпителната фраза е да се приспособиш към събеседника и да подчертаеш колко по-висок статус има той с цел да го предразположиш. Преобразяването му щеше да настъпи веднага.

— На улица „Оскар“ наследих апартамент от баба ми. От няколко години никой не живее там и трябва да го ремонтирам.

— Така ли?

Повдигнах вежди с любопитна усмивка, но без да се натрапвам. Въпросителното ми изражение целеше да го подтикне да сподели още подробности, ако е човек, който познава и спазва социалните норми.

— Да. Отразява ми се добре след дългогодишен изтощителен труд.

Не виждах причина да не премина направо към въпроса.

— В „ХОТЕ“, доколкото разбрах.

Той ме погледна леко изненадан.

— Чували ли сте за тази фирма?

— „Патфайндър“ — основният конкурент на „ХОТЕ“ — е клиент на посредническата агенция за подбор на кадри, където работя. Името на тази фирма звучи ли ви познато?

— Горе-долу. Седалището им беше в Хуртен, ако не се лъжа. Малка, но много амбициозна компания, нали?

— През последните няколко месеца, когато сте се отдалечили от бранша, „Патфайндър“ се разрасна много.

— В бранша на GPS технологиите нещата се случват с бързи темпове — отбеляза Граф и повъртя чашата с шампанско в ръка. — Всички планират експанзия. Мотото е „разрасни се или умри“.

— И аз останах с такова впечатление. Сигурно затова продадохте „ХОТЕ“ на по-голяма компания?

Граф се усмихна и по покафенялата му кожа около бледосините очи се появиха фини бръчици.

— Най-бързият начин да се разрасне една фирма е като стане част от голяма компания. Това е всеизвестен факт. Според експертите, фирмите, които не са сред петте гиганта за производство на GPS технологии, са обречени на гибел.

— Но вие май не сте съгласен с тях?

— По мое мнение иновациите и гъвкавостта са най-важните условия една фирма да оцелее. А докато има достатъчно финансиране, малка единица, отговаряща на тези две условия, е по-важна от стремежа към окрупняване. Честно да си призная, макар продажбата на „ХОТЕ“ да ми донесе голяма печалба, не одобрявах това решение и веднага след това подадох молба за напускане. Явно не споделям господстващото мнение — по лицето му отново пробяга усмивка, която омекоти суровото му, но добре поддържано лице. — Вероятно просто в мен говори партизанинът. Ти какво мислиш?

Заговори ми на „ти“, добър знак.

— Знам единствено, че „Патфайндър“ си търсят усилено нов шеф — отвърнах и кимнах на Ник да донесе още шампанско за двама ни. — Мениджър, способен да устои на опитите на големи чуждестранни компании да глътнат фирмата.

— Така ли?

— Като те слушам, ми се струва, че си много подходящ кандидат за тази позиция. Какво ще кажеш?

Граф се разсмя. Смехът му звучеше приятно.

— Съжалявам, Роджър, но ме чака цял апартамент, който има нужда от сериозен ремонт.

Използва малкото ми име.

— Не те питах дали си заинтересован от работата, Клас. А дали ти се говори за нея.

— Роджър, нямаш представа в какво състояние е жилището. Старо е и е огромно. Вчера намерих още една стая зад кухнята.

Погледнах го. Заслугата костюмът да му стои толкова добре не беше само на Севил Роу. Клас Граф се намираше в отлична физическа форма. Не, не отлична, впечатляваща — ето това беше точната дума. Защото по тялото му не изпъкваха напомпани мускули. Жилавото му телосложение прозираше дискретно във вените на врата му, в позата му, в ниската честота на дишането му, в сините артерии, напомнящи медицински маркучи, които се открояваха върху опакото на дланите му. И все пак през плата се забелязваше колко са твърди мускулите му. Издръжлив е, помислих си. Безпощадно издръжлив. Вече бях взел решение: исках главата му.

— Харесваш ли изкуството, Клас? — попитах и му подадох чаша шампанско от подноса на Ник.

— И да, и не. Харесвам изкуство, което показва. А тук виждам предимно творби с претенции за красота и истина, но без такова съдържание. Вероятно са били замислени да носят послание, липсва обаче комуникативният талант. Ако не виждам красота и истина, значи я няма. Съвсем просто е. Творец, който твърди, че не го разбират, почти винаги е бездарен творец, когото за жалост са разбрали.

— На същото мнение съм — отбелязах и вдигнах чашата си.

— Склонен съм да простя липсата на талант на повечето хора, вероятно защото самият аз не притежавам особени заложби — Граф навлажни леко тънките си устни с шампанското. — Но не мога го простя на творците. Ние, бездарните, се скъсваме от работа и даваме пари, за да имат възможността те да се развиват вместо нас. Съгласен съм, така да бъде. В замяна искам от тях поне да се стремят да се усъвършенстват.

Отдавна го разбрах. Знаех, че резултатите от евентуални тестове и дълбочинни интервюта ще потвърдят убеждението ми: това е моят човек. Дори „ISKO“ и „Mercury Urval“ да имат две години на разположение, пак няма да намерят по-идеален кандидат за позицията в „Патфайндър“.

— Слушай, Клас, по настояване на Диана се налага да се срещнем.

Подадох му визитката си. На нея нямаше адрес, факс или уебсайт. Отпечатано беше само името ми, мобилният ми телефон и „Алфа“ с дребни букви в единия ъгъл.

— Както вече казах… — подхвана Граф и погледна визитката ми.

— Чуй ме — прекъснах го аз. — Само онези, които не знаят кое е най-доброто за тях, се противопоставят на Диана. Нямам представа за какво ще си говорим. Предпочитам да е за изкуство, за бъдещето или за ремонт на къщи. По някаква случайност познавам неколцина от най-способните строителни работници, които не искат непосилни суми. Все едно, за мен е важно да говорим. Какво ще кажеш за утре в три?

Граф ме погледна. Няколко минути усмивката не слезе от устните му. После поглади брадичката си с тясната си ръка.

— Мислех, че изконното предназначение на визитките е да предоставят на получателя достатъчно информация къде да посети собственика на визитката.

Извадих писалката си марка „Конклин“, написах адреса на офиса ми от задната страна и видях как визитката потъна в джоба на сакото му.

— Очаквам с нетърпение да си поговорим по-обстойно, Роджър, но сега трябва да се прибирам и да събера сили за поредния залп от ругатни, които ще се наложи да изсипя върху полските дърводелци в дома ми. Поздрави от мен очарователната си съпруга.

Граф направи вдървен, почти военен поклон, обърна се на пети и тръгна към вратата.

Докато го изпращах с поглед, Диана се приближи и застана до мен.

— Как мина, скъпи?

— Превъзходен екземпляр. Само погледни походката му. Прилича на хищник от семейство Котки. Идеален е.

— А това ще рече…

— Дори успя да се престори успешно, че работата не го интересува. Боже мой, ще изловя главата му и ще я окача на стената като ловен трофей: натъпкана с парцали като чучело и с оцветени зъби.

Тя плесна радостно с ръце все едно е малко момиче.

— Значи ти бях полезна? Наистина ли ти помогнах?

Протегнах ръка и я прегърнах през раменете. Галерията беше пълна по просташки, но на мен това ми хареса.

— След това твое постижение ти връчвам сертификат за професионален ловец на глави, цвете мое. Как вървят продажбите?

— Тази вечер не продаваме. Не ти ли казах?

За миг у мен се породи надеждата, че ми се е счуло.

— Да не би това да е само… изложба?

— Атле не иска да се разделя с картините си — тя се усмихна извинително. — Разбирам го. Сигурно и ти не би се разделил с нещо толкова прекрасно?

Затворих очи и преглътнах. Помислих си: дръж се меко с нея.

— Глупаво ли ти се струва, Рогер? — чух угрижения й глас, а после и моя:

— Не, не.

Тя долепи устни до бузата ми.

— Толкова си мил, скъпи. Ще продаваме друг път. Сега си градим имидж на изключителна галерия. Нали и ти си ми казвал колко важно е това.

Насилих се да се усмихна.

— Разбира се, скъпа. Най-добре да сме изключителни.

Тя грейна.

— Имам и една изненада. Ангажирах диджей за партито след изложбата! Онзи от „Бло“, който пуска соул от седемдесетте — най-добрият в града по твоите думи…

Тя плесна с ръце. Имах чувството, че усмивката ми се отлепи от лицето, падна и се строши на пода. Ала в отражението ми във вдигнатата й чаша с шампанско, усмивката ми продължаваше да си стои на мястото. Акордът G11sus4 на Джон Ленън отново отекна и Диана извади телефона от задния си джоб. Гледах я как чурулика на някой, който се питаше дали да дойде.

— Ама разбира се, Миа! Вземи и детето. Ще я преоблечеш в кабинета ми. Искаме детска глъчка, разбира се! Тъкмо ще освежи атмосферата. Имам само едно условие: да ми дадеш да я гушкам.

Господи, колко обичам тази жена.

Погледът ми отново се плъзна над събралото се множество. И се спря изведнъж върху малко, бледо лице. Приличаше на нея. На Лоте. Същите тъжни очи, които видях тук за пръв път. Но не беше тя. Затворена страница. И все пак образът й продължи да ме преследва като бездомно куче цяла вечер.

[1] Селина Миделфарт (р. 1973) — изявена норвежка икономистка и светска лъвица. Собственик е на скъпа къща в Осло, където преди са живели видни дипломати от ГДР. — Бел.прев. ↑

Четвърта глава
Завоевание

— Закъсня — отбеляза Фердинанд при влизането ми в кабинета. — И си снощен.

— Свали си краката от бюрото — наредих, заобиколих го, включих компютъра и дръпнах шнура на щорите.

Светлината вече не беше толкова натрапчива. Свалих си очилата.

— Това означава ли, че вернисажът пожъна голям успех? — изхленчи Фердинанд в онзи гласов регистър, който пронизва мозъка ми до болка.

— Танцувахме по масите — отвърнах и погледнах часовника. Девет и половина.

— Защо светът е устроен така, че най-забавните купони стават в мое отсъствие? — въздъхна Фердинанд. — Имаше ли известни хора?

— Известни на кого? На теб ли?

— Светски особи, глупако.

Фердинанд придружи думите си с характерния удар във въздуха с чупка в китката. Бях престанал да се дразня от жеста, който според него му придавал вид на модел в ревю.

— Неколцина.

— Ари Бен[1]?

— Не позна. Не си забравил за срещата с Ландер и клиента тук в дванайсет днес, нали?

— Знам, знам. Ханк фон Хелвете[2]? Вендела Шишебум[3]?

— Излизай от кабинета ми. Имам работа.

Фердинанд си придаде обидено изражение, но престана да ми досажда. Докато вратата се хлопваше зад гърба му, вече пишех името на Клас Граф в Гугъл. След няколко минути знаех, че шест години е бил главен мениджър и съсобственик в „ХОТЕ“, зад гърба си има брак с белгийски фотомодел и през 1985-а е станал шампион на Холандия по военен петобой. Изобщо не се изненадах, че не открих нищо повече за него. Това никак не ме смущаваше. Днес в пет часа щях да приложа олекотената версия на Инбау, Рийд и Бъкли и да разбера каквото ми е нужно. Преди това обаче имах да свърша една работа. Съвсем дребно завоевание. Облегнах се и затворих очи. Обожавах тръпката, но ненавиждах чакането. Отсега сърцето ми биеше учестено. В главата ми се прокрадна изкусителна мисъл: колко по-доволен щях да се чувствам, ако ми предстоеше завоевание, което би накарало сърцето ми направо да блъска в гърдите. Осемдесет хиляди. Тази сума е по-нищожна отколкото звучеше. В моите джобове щеше да се стопи по-бързо отколкото делът на Уве Шикерюд — в неговите. Понякога му завиждах за простия му живот, за самотата му. По време на беседата за поста на началник охрана, главно гледах да се уверя, че около него не слухтят твърде много уши. Защо избрах точно него? Първо, държеше се отбранително агресивно. Второ, парираше въпросите ми по начин, който ме наведе на мисълта, че тази разпитна техника му е позната. Затова направо се слисах, когато не го открих в регистъра на осъжданите лица. Свързах се с една жена — наш информатор, но извън официалните списъци на назначените при нас служители. Нейната позиция й осигурява достъп до „архива на превъзпитаните“, където се вписват имената на всички оправдани обвиняеми. Данните в този архив не подлежат на унищожение. Нашият информатор ми съобщи, че съм на прав път: Уве Шикерюд бил привикван на доста разпити в полицията и познавал отлично деветте стъпки на разпита по Рийд. Не бил осъждан. Това ми подсказа, че този тип не е идиот, а страда от тежка форма на дислексия.

Шикерюд е сравнително дребен мъж с тъмна гъста коса като моята. Накарах го да се подстриже, преди да започне работа като началник охрана. Обясних му, че хората няма да се доверят на съмнителен тип с вид на импресарио на залязваща хеви рок банда. С прическата му се справих, ала не и с покафенелите му от шведски тютюн зъби. Нямаше как да променя и лицето му — издължено, с форма на гребло и силно издадена напред челюст. Понякога имам чувството, че покритите му с петна от тютюн зъби най-ненадейно ще захапят нещо във въздуха подобно на онези странни създания от филмите за извънземни. Ала не биваше да възлагам такива големи очаквания на човек със скромните амбиции на Шикерюд. Той е мързелив и иска да стане богат. Ето в това се изразяват конфликтите между желанията му и личностните му качества. Шикерюд притежава вродена склонност към криминални прояви и насилие, но мечтае за живот в мир и съгласие. Изпитва неистова потребност да си намери приятели, ала хората сякаш надушват, че в него се крие нещо гнило, и го отбягват. Шикерюд — непоправим, искрен романтик по природа, претърпявал безброй разочарования — търси любовта при проститутки. В момента е безнадеждно влюбен в Наташа — руска уличница с препълнен график — и отказва да й изневери, въпреки че тя — доколкото успях да разбера — изобщо не проявява особен интерес към него. Уве Шикерюд е свободно плаваща мина, човек без котва, без собствена воля и без движеща сила; човек, който се носи по течението към неизбежна гибел. Човек като него би могъл да бъде спасен от друг, който мята въже около него и дава посока и смисъл на живота му. От човек като мен. Който би могъл да препоръча за началник охрана общителен, отруден млад мъж без досие. Останалото се оказа лесна работа.

Изключих компютъра и излязох.

— Ще се върна след час, Ида.

Докато слизах по стълбите, името ми прозвуча грешно. Определено се казваше не Ида, а Уда.

В дванайсет спрях на паркинга пред магазин от веригата „Рими“, който според GPS-a ми се намира на триста метра от адреса на Ландер. Устройството получих като подарък от „Патфайндър“ — сигурно като утешителна премия, в случай че не успеем да надвием конкуренцията и да им намерим най-подходящия кандидат за шефското място. Именно от „Патфайндър“ бързо ме въведоха в същността на GPS — Global Positioning System[4]. Обясниха ми как мрежа от двайсет и четири сателита, разположени върху околоземни орбити, определят с помощта на радиосигнали и атомен часовник местоположението ти на планетата — твоето и на GPS предавателя ти — с точност до три метра. Ако сигналът е уловен от четири или повече сателита, GPS-ът ти съобщава дори височината, тоест дали си на земята, или си се качил на дърво. Тази навигационна система — точно като Интернет — е разработена за целите на американската отбрана. С нея смятали да насочват ракети „Томахоук“, бомби от хеликоптери „Пейв лоу“ и какви ли не още падащи от небето изненади, които военните искат да пуснат върху главите на точно определени хора. „Патфайндър“ не се стесняваха да намекнат, че са разработили и предаватели, осигуряващи им достъп до информация от наземни GPS станции, чието съществуване се пази в тайна: мрежата не се влияе от атмосферните условия, а предавателите проникват дори през дебели стени. Началникът в „Патфайндър“ ме осведоми и за още една подробност: за да заработи GPS системата, е нужно в изчисленията да се вземе предвид, че една секунда на Земята не е равна на една секунда за сателит, движещ се с бясна скорост из космоса — там времето се изкривява и човек остарява по-бавно. Сателитите чисто и просто доказват теорията за относителността на Айнщайн.

Волвото ми се мушна в редицата с автомобили от същата ценова категория. Изключих двигателя. Никой нямаше да запомни колата ми. Взех черната папка и поех по склона към къщата на Ландер. Оставих сакото си в колата. Бях се дегизирал в син гащеризон без емблеми или лого. Шапката с козирка скриваше косата ми, а слънчевите очила не ми придаваха подозрителен вид, защото за щастие Осло е град, благословен с прекрасни слънчеви есенни дни. За всеки случай погледнах надолу, докато се разминавах с момиче от филипински произход — от онези, дето бутат детски колички вместо богаташките в квартала. На улицата на Ландер не се виждаше жива душа. Слънцето блестеше в панорамните прозорци. Погледнах часовника „Breitling Air-wolf“ — подарък от Диана за трийсет и третия ми рожден ден. Дванайсет и шест. От шест минути алармата в къщата на Йеремиас Ландер е деактивирана. Това се бе случило при пълна секретност и осъществено от компютър в апаратната на охранителната фирма „Триполис“ посредством програмнотехнически трик. Временното изключване на системата нямаше да бъде регистрирано в дневния протокол за неизправности и токови удари. Денят, когато препоръчах кой да бъде началникът на охраната в „Триполис“, се оказа наистина благословен.

Качих се до входната врата и се ослушах. Отдалеч долиташе цвърчене на птички и кучешки лай. В интервюто Ландер каза, че нямат нито куче, нито домашна помощница, съпругата му ходи на работа, а децата — на училище. Не можех да бъда сто процента сигурен дали думите на интервюираните са истина. Обикновено предприемам действия при деветдесет и девет процента и половина, а половината процент несигурност ми е от голяма полза заради силния прилив на адреналин: така зрението, слухът и обонянието ми се изострят.

Извадих ключа, който Уве ми даде в „Sushi & Coffee“. Всички клиенти на охранителната фирма оставят в „Триполис“ резервен ключ за жилището си в случай на необходимост да се влезе при кражба, пожар или повреда в системата, докато не са в града. Мушнах ключа в ключалката и го завъртях. Чу се меко щракване.

Влязох. Дискретната алармена система на стената спеше със затворени пластмасови очи. Сложих си ръкавиците и ги залепих с тиксо за ръкавите, за да не паднат косми по пода. Дръпнах гумената шапка за къпане изпод козирката и я нахлузих върху ушите си. Най-важното е да не оставям никакви следи от ДНК. Веднъж Уве ме попита защо не си обръсна главата. Отказах се да му обяснявам, че след Диана косата ми е последното, с което искам да се разделя.

Разполагах с достатъчно време, но минах бързо през коридора. На стената над стълбите към всекидневната висяха закачени портрети на деца — вероятно на Ландер. Недоумявам защо зрели хора плащат на бездарни художници, за да нарисуват тъжни плачещи версии на прекрасните им деца. Нима на тези родители им е приятно да гледат как гостите в дома им се изчервяват? Всекидневната изглеждаше скъпа, но скучно обзаведена. Единствената атракция представляваше сигнално червеното кресло на Пеше, наподобяващо разкрачена родилка с набъбнала гръд. На голямата топка пред креслото човек можеше да отмори краката си. Покупката на тази мебел едва ли беше идея на Йеремиас Ландер. Картината се намираше над креслото. С Ева Мудочи, британска цигуларка, Мунк се запознал точно след края на миналия век. Нарисувал портрета й направо върху камък. И преди бях виждал различни отпечатки, но едва сега, на тази светлина, разбрах на кого ми прилича Ева Мудочи. На Лоте. На Лоте Мадсен. Лицето, изобразено върху картината, притежаваше същата бледност и меланхолия в погледа като жената, която толкова упорито се мъчех да излича от паметта си.

Свалих картината и я сложих върху масата с гърба нагоре. Изрязах я с помощта на нож с прибиращо се острие. Литографията, отпечатана върху бежова хартия, стоеше в модерна рамка, та не ми се наложи да отстранявам разни щифтове или гвоздеи. Накратко, лесна работа. Най-неочаквано се разнесе звук. От аларма. Пронизителната пулсираща сирена в диапазон от хиляда до осем хиляди херца разцепи въздуха и заглуши всички останали звуци. Чуваше се на разстояние няколкостотин метра. Замръзнах. Алармата спря след няколко секунди. Явно собственикът на автомобила я бе задействал по невнимание. Отново се хванах на работа. Отворих папката, сложих вътре литографията и извадих лист с размер А2 с изображението на госпожица Мудочи — бях го разпечатал вкъщи. За четири минути сложих лъжливото копие в рамката и го окачих на стената. Наклоних глава на една страна и огледах делото си. Понякога минават няколко седмици, преди жертвите ни да забележат кражбата, макар често да използвам съвсем прости фалшификати. През пролетта например подмених картина с маслени бои на Кнют Русе — „Кон с малък ездач“ — с картинка, сканирана от книга и после уголемена. Собственикът подаде сигнал за кражба чак след четири седмици. Госпожица Мудочи вероятно ще бъде разобличена заради белотата на листа, но и това ще отнеме време. Когато това се случи, трудно биха уточнили деня на кражбата, а след многото почиствания в къщата няма да са останали следи от ДНК. Знаех, че търсят ДНК. Миналата година с Шикерюд направихме четири удара за по-малко от четири месеца и онова конте с непрестанното желание да се появява в медиите, онзи жираф със светла коса на име старши инспектор Бреде Спере, заяви открито в „Афтенпостен“, че в града върлува банда професионални крадци на картини. Макар че не ставаше въпрос за безценни произведения на изкуството, Отделът за борба с кражбите — за да задуши тази престъпна практика още в зародиш — щял да прилага методи, които иначе се използват предимно при разследването на убийства и крупни сделки с наркотици. Във вестника Спере уверяваше жителите на Осло, че са решили да вземат сериозни мерки. На снимката момчешкият му перчем се развяваше на вятъра, а в обектива гледаха непоколебимите му стоманеносиви очи, запечатани от фотографа. Той, разбира се, не каза истината, а именно: жителите в района на кражбите — заможни хора с политическо влияние и силна воля да обезпечат сигурността на вещите си — притискат полицията да постави техния случай сред приоритетите си. Често казано, изтръпнах, когато по това време Диана ми каза, че напористият полицай от вестниците се отбил в галерията и я разпитвал дали някой от посетителите й не се интересува какви творби притежават в домовете си нейни клиенти, защото явно крадците разполагат с подробна информация за картините. Диана забеляза притеснения ми вид и ме попита каква е причината. Усмихнах се.

— Не понасям съперник на по-малко от два метра до теб — отговорих.

За моя изненада Диана се изчерви, а после се засмя.

Бързо се върнах до входната врата, свалих внимателно шапката за къпане и ръкавиците и избърсах дръжката от двете страни. После излязох и заключих. Улицата изглеждаше все така тиха и сухите листа по земята пращяха под невъзмутимата слънчева светлина.

Докато вървях към колата, погледнах часовника. Дванайсет и четиринайсет. Това си беше рекорд. И пулсът ми беше висок, но под контрол. След четирийсет и шест минути Уве Шикерюд щеше да активира алармата в дома на Ландер. Горе-долу по същото време Ландер щеше да стане от стола в някоя от залите ни за събеседване, да се ръкува с председателя на борда на директорите, да изрази съжалението си за последен път и да излезе от сградата, тоест и извън моя контрол. Но вече се намираше в конюшнята ми от кандидати. Фердинанд щеше — както го бях инструктирал — да обясни на клиента ни, че са изгубили много след отказа на Ландер и ако искат кандидати като него да не им се изплъзват, е необходимо да вдигнат предлаганата заплата с двайсет процента. Една трета от повече пари означава повече пари, гласи една тривиална мъдрост.

И това беше само началото. След два часа и четирийсет и шест минути щях да тръгна на лов за едър дивеч. За Граф. Не ми плащат висока заплата. И какво от това? Майната му на Стокхолм, майната му на Бреде Спере. Аз съм „кралят на хълма“. Подсвирквах си, а сухите листа пращяха под обувките ми.

[1] Ари Бен (р. 1972) — норвежки писател и съпруг на норвежката принцеса Мерта Луисе, дъщеря на настоящия крал на Норвегия Харал V. — Бел.прев. ↑

[2] Ханк фон Хелвете — букв. „Ханк от ада“ — артистичен псевдоним на норвежкия вокалист, басист и актьор Ханс Ерик Дювик Хюсбю (р. 1972). — Бел.прев. ↑

[3] Вендела Шишебум (р. 1967) — известна телевизионна водеща и фотомодел. — Бел.прев. ↑

[4] Global Positioning System (англ.) — Глобална система за позициониране. — Бел.прев. ↑

Пета глава
Самопризнание

Според разпространеното схващане с издаването на „Полицейски разпити и признания“ от Инбау, Рийд и Бъкли през 1962-а се полагат основите на онова, което впоследствие се превръща в господстващата техника при разпит в Западния свят. Реално погледнато, тази техника е господстваща и преди това. Деветте стъпки на разпита по Инбау, Рийд и Бъкли просто обобщават стогодишния опит на ФБР, свързан с изтръгването на самопризнания. Методът действа безотказно и при виновни, и при невинни. С развитието на ДНК технологията доказателственият материал можеше да се изследва и за кратко време учените откриха, че само в САЩ има стотици несправедливо осъдени хора. Решенията за около една четвърт от сгрешените присъди са взети въз основа на самопризнания, изкопчени по модела на деветте стъпки. Този факт показва достатъчно красноречиво каква прекрасна работа върши методът.

Моята цел е да накарам кандидата да признае, че не струва, че не го бива за работата. Ако издържи деветте стъпки, без да признае нищо, значи се смята за достатъчно квалифициран. А аз търся точно такива кандидати. Непрекъснато говоря за мъже, защото деветте стъпки най-вече дават резултат, когато ги прилагаш върху мъже. Опитът ми с жени, определено не незначителен, сочи, че жените много рядко кандидатстват за работно място, за което не притежават нужната или дори по-висока квалификация. Даже тогава няма нищо по-лесно на света от това да я смачкаш психически и тя да признае, че не притежава необходимите качества. И при мъжете се случва да направят лъжливи самопризнания, но в това няма нищо страшно, защото лъжите им не се наказват със затвор. Просто се разделят с възможността да получат водеща длъжност, където способността да устояваш на натиск е сред основните ни изисквания. Нямам никакви скрупули, що се отнася до използването на Инбау, Рийд и Бъкли. Тяхната техника е като скалпела в свят на алтернативни методи за лечение, билки и психологически брътвежи.

Първата стъпка представлява директна конфронтация и затова мнозина кандидати признават некомпетентността си още в самото начало. Разпитващият му дава ясно да разбере, че разполага с подробна информация за него и с доказателства, че въпросният кандидат не притежава нужната квалификация.

— Възможно е да съм прибързал, като съм изразил интерес към кандидатурата ви, Граф — подхванах и се облегнах на стола. — Направих някои проучвания и се оказа, че според акционерите в „ХОТЕ“ не сте оправдали очакванията им като мениджър. Били сте мекушав, липсвал ви е хъс и компанията е била купена по ваша вина. Точно с това са свързани и най-големите опасения на „Патфайндър“ и сигурно разбирате, че няма как да гледам на вас като на кандидат със сериозни шансове да получи работата. Но… — вдигнах чашата с кафе — … нека се насладим на кафето и да сменим темата. Как върви ремонтът?

Клас Граф седеше с изправен гръб срещу мен пред имитацията на масичка на Ногучи. Впил поглед в мен, се засмя и подхвърли:

— Три милиона и половина. Плюс акционерни опции, разбира се.

— Моля?

— Ако ръководството на „Патфайндър“ се опасява, че опциите ще ме изкушат да направя предприятието апетитна хапка за по-големите компании, можеш да ги успокоиш: в договора ще добавим клауза, според която опциите отпадат, в случай че фирмата се продаде. Така, лишен от какъвто и да било чадър, заедно с ръководството ще ни движат еднакви стимули да работим за разрастването на „Патфайндър“ и да я превърнем в силно предприятие, което няма да се превърне в жертва на големите компании, а ще изкупува малки фирми. Стойността на опциите се изчислява по модела на Блек и Шолс и се прибавя към твърдата заплата, след като се приспадне твоята премия от една трета.

Усмихнах се, доколкото ми беше възможно.

— Боя се, че приемате нещата за вече решени, Граф. Но има няколко пречки. Не забравяйте, че сте чужденец, а норвежките фирми предпочитат да назначават свои сънародници…

— Роджър, вчера буквално точеше лиги по мен в галерията на съпругата ти. И съвсем правилно. След като изслушах предложението ти, се поставих на твое място и на мястото на „Патфайндър“. Бързо се досетих, че макар да съм холандски поданик, много трудно ще намерите по-подходящ кандидат от мен. За жалост снощи не бях заинтересован от офертата. Но за дванайсет часа човек премисля добре нещата. За такъв период, например, стигаш до извода, че ремонтът на един апартамент няма как да ти предложи особено вълнуващи предизвикателства — Клас преплете покафенелите си пръсти. — Вече е време отново да вляза в играта. Е, вероятно ще намеря и по-привлекателна компания от „Патфайндър“, но и тя има потенциал, а човек с възгледи за бъдещето, който разполага с подкрепата на ръководството, има шансове да я превърне в нещо наистина интересно. Впрочем не е никак сигурно, че с ръководството споделяме еднакви виждания, затова твоята задача е да ни запознаеш възможно най-бързо, за да разберем дали има смисъл да продължаваме.

— Слушайте, Граф…

— Не се съмнявам, че методите ти работят при повечето хора, Роджър. Но в моя случай те подканвам да пропуснем целия театър и да се върнем на неофициалното обръщение. Нали уж щяхме само да си побъбрим?

Вдигна чашата с кафе като за наздравица. Възползвах се от възможността да изляза в таймаут. И аз вдигнах чашата си.

— Виждаш ми се напрегнат, Роджър. Да не би поръчката за подбора на подходящ кандидат за „Патфайндър“ да е възложена и на други посреднически фирми?

Често гълтателният ми рефлекс се нарушава при изненада. Побързах да преглътна кафето, за да не изстрелям струя кафява течност върху „Сара се разсъблича“.

— Разбирам, принуден си да действаш безпощадно, Роджър — усмихна се Граф и се наведе към мен.

Усетих топлината на тялото му. Лъхна ме дискретен аромат на кедър, руска кожа и цитрусови плодове. „Declaration“ на Картие? Или нещо подобно на същата цена.

— Не се чувствам ни най-малко засегнат, Роджър. Ти си професионалист, аз — също. Искаш клиентът да остане доволен от свършената работа. Все пак за това ти плащат. А колкото по-интересен е кандидатът, толкова по-важно е да го провериш най-обстойно. Идеята ти да ми подхвърлиш, че акционерите в „ХОТЕ“ не са доволни от мен, не е съвсем глупава. Вероятно и аз на твое място щях да постъпя така.

Направо не вярвах на ушите си. Той запрати първата стъпка от разпита право в лицето ми и недвусмислено ми показа, че съм разкрит. Предложи да прескочим театъра. А после премина на втората стъпка от модела на Инбау, Рийд и Бъкли, която се нарича „проявете съчувствие към заподозрения, като възстановите нормалния ход на беседата“. А най-невероятното беше, че макар да знаех отлично какво прави Граф, у мен се породи чувството, за което толкова много бях чел: неудържимото желание на заподозрения да хвърли картите на масата. Направо ми идеше да избухна в гръмогласен смях.

— Не разбирам накъде биеш, Клас.

Мъчех се да звуча непринудено, ала усетих металическа нотка в гласа си. Мислите ми сякаш газеха из плодов сироп. Не успях да се мобилизирам за контраатака преди следващия му въпрос:

— Моята мотивация не е свързана с парите, Роджър, но ако искаш, не пречи да ги притиснем да увеличат заплатата. Една трета от повече пари…

… означава повече пари. Той пое разпита изцяло в свои ръце и от втората стъпка мина на седмата: Представяне на алтернативен въпрос. В нашия случай: предоставяш на заподозрения алтернативна мотивация, за да направи признание. Изпълнението му беше брилянтно. Би могъл, разбира се, да намеси в разговора семейството ми, да ми каже колко биха се гордели с мен покойните ми родители или съпругата ми, когато разберат как съм успял да издействам по-голяма заплата за излъчения от мен кандидат: от неговото възнаграждение зависи комисионната за фирмата посредник, а върху нейната основа се изчислява и моята премия. Клас Граф обаче съзнаваше, че така би отишъл твърде далеч. Съзнаваше го, разбира се: бях се изправил очи в очи не с кого да е, а с човек, който явно ме превъзхожда.

— Добре, Клас, предавам се — чух гласа си. — Напълно си прав.

Граф се облегна на стола. Спечели. Отдъхна си и се усмихна. Не победоносно. Просто остана доволен, че всичко това вече е зад гърба му. Свикнал е да побеждава, отбелязах върху листа, макар да знаех, че ще го изхвърля в коша.

Странно, но не ме обзе усещането за претърпяно поражение. По-скоро изпитах облекчение. Да, дори настроението ми се повиши.

— Въпреки всичко трябва да запиша обичайните сведения заради клиента — обясних. — Имаш ли нещо против да продължим?

Клас Граф затвори очи, долепи върховете на пръстите на двете си ръце и поклати глава.

— Чудесно — възкликнах. — Разкажи ми за живота си.

Докато говореше, си водех записки. Бил най-малкият, имал две сестри. Израснал в Ротердам — пристанищен град с безпощадни нрави. Семейството му обаче представлявало част от привилегированите. Баща му заемал ръководна длъжност във „Филипс“. Клас и двете му сестри научили норвежки по време на дългите летни ваканции във вилата на баба си и дядо си в Сун. Клас бил в обтегнати отношения с баща си, който го смятал за разглезен и недисциплиниран.

— И имаше право — усмихна се Клас. — Бях свикнал да постигам високи резултати и в училище, и на пистата без никакви усилия. Когато навърших шестнайсет, всичко вече ме отегчаваше и започнах да се подвизавам из така наречените съмнителни среди. В Ротердам не е никак трудно да си намериш такава компания. Тогава нямах приятели. И сред новите си познанства не успях да си намеря приятел. Разполагах обаче с пари. И започнах систематично да изпробвам как ще ми се отрази всичко забранено: алкохол, хашиш, дребни кражби, а постепенно и по-сериозни престъпления. У дома татко ми вярваше, когато го баламосвах, че тренирам бокс и затова се прибирам с подуто лице, течащ нос и кървясали очи. А аз прекарвах все повече време по тези места, където хората ме пускаха и, което е по-важното, където ме оставяха на мира. Не знам дали този живот ми е допадал. Типовете от тези среди ме смятаха за особняк, за самотен тийнейджър и нямаха представа какво да очакват от мен. Точно това ми харесваше. С течение на времето новият ми начин на живот започна да се отразява на постиженията ми в училище, но на мен не ми пукаше. Баща ми обаче се усети. Тогава бях доволен, че най-сетне съм успял да постигна заветната си цел: да спечеля вниманието му. Той ме разпитваше спокойно и сериозно, а аз му се зъбех. Понякога забелязвах как се намира на ръба да изгуби търпение. Обожавах тези моменти. Изпрати ме при баба и дядо в Осло. Там изкарах последните две години от гимназията. Какви бяха отношенията ти с баща ти, Роджър?

Отбелязах три думи, започващи със „само“: Самоуверен. Саморазголващ се. Самоанализ.

— С него почти не общувахме. Бяхме много различни.

— Бяхме. Значи баща ти е починал?

— С майка ми загинаха при автомобилна катастрофа.

— Къде работеше баща ти? — полюбопитства Граф.

— В дипломатическата сфера. В британското посолство. С майка ми се запознали в Осло.

Граф наклони глава и ме огледа внимателно.

— Липсва ли ти?

— Не. Твоят баща жив ли е? — попитах аз.

— Съмнявам се.

— Как така се съмняваш?

Клас Граф си пое дъх и долепи длани.

— Изчезна, когато бях на осемнайсет. Една вечер просто не се прибра. От офиса ни казаха, че си тръгнал в шест, както обикновено. Майка ми позвъни в полицията само след няколко часа. Заеха се веднага да го издирват, защото по онова време имаше много случаи на богати бизнесмени в Европа, отвлечени от леви терористични групи. По магистралата не бяха регистрирани пътни инциденти, в болниците не беше постъпвал човек с фамилията Граф. Името на баща ми не фигурираше в списъците с авиопасажери, напуснали града, а колата му не беше засечена никъде. Така и не го откриха.

— Какво се е случило според теб?

— Нямам представа. Възможно е да е отишъл в Германия, да е отседнал в някой мотел под фалшиво име, да е направил неуспешен опит да се застреля, а после да е потеглил посред нощ из гората и да се е удавил с колата в някое тъмно езеро. Или пък двама мъже с пистолети на задната седалка да са го отвлекли на паркинга пред офиса на „Филипс“. Той се е опитал да се съпротивлява и е получил куршум в тила. Още същата нощ са го закарали заедно с колата в някое депо за автомобилно рециклиране, сплескали са го на метална палачинка, а после са го нарязали на малки парчета. Не е изключен и друг сценарий: сега баща ми да седи някъде с коктейл в едната ръка и компаньонка в другата.

Мъчех се да прочета повече по лицето на Граф, да доловя нещо недоизказано в гласа му. Нищо. Или тази мисъл бе минавала твърде често през ума му, или той беше същински дявол, непоклатим като скала. Колебаех се кое е за предпочитане.

— Значи на осемнайсет години си живеел в Осло, а баща ти е бил обявен за изчезнал. Бил си младеж с проблеми. Какво направи?

— Завърших средното си образование с отличен успех и постъпих в Холандския кралски корпус за морски пехотинци — осведоми ме Граф.

— Пехотинци. Звучи като място, където приемат само мачовци?

— Точно така е.

— От стотина кандидати влиза един.

— Нещо такова. Повикаха ме на приемни тестове. В продължение на месец с удивителна последователност се стараят да те съсипят. А после — ако издържиш — четири години работят за възстановяването ти.

— Гледал съм такива неща по филмите.

— Вярвай ми, Роджър, точно това не си го виждал на филм.

Погледнах го. Вярвах му.

— После постъпих в антитерористичната организация ББЕ в Дорн. Останах там осем години. Разгледах целия свят: Суринам, Холандските Антили, Индонезия, Афганистан. Ходих на зимни тренировъчни упражнения в Харща и на Вос. По време на една кампания за залавяне на наркотици в Суринам ме плениха и ме подложиха на жестоки разпити.

— Колко екзотично! Но ти не обели дума, нали?

— Дума ли? — усмихна се Клас Граф. — Разбъбрих се като селска клюкарка. Наркобароните не си играят на разпити.

Наведох се напред.

— А какво правят?

Граф ме изгледа продължително с повдигната вежда.

— Едва ли искаш да узнаеш, Роджър.

Останах леко разочарован, но кимнах и се отпуснах назад.

— И твоите другари бяха избити, така ли?

— Не. Когато удариха позициите, които издадох, моите хора вече не бяха там. Прекарах два месеца в мазе и се хранех с изгнили плодове, а вместо вода пиех течността от личинките на комарите. ББЕ ме спасиха оттам. Стопих се, станах четирийсет и пет килограма.

Погледнах го и се опитах да си представя как са го измъчвали. Как е понасял издевателствата. И как е изглеждала четирийсет и пет килограмовата версия на Клас Граф. Различно, разбира се. Или може би все пак не толкова различно.

— Не е никак чудно, че си напуснал ББЕ.

— Не това беше причината. Осемте години, прекарани там, са най-хубавите години в живота ми, Роджър. Между мен и другарите ми имаше приятелство и сплотеност, каквито има и по филмите. Но освен това там усвоих онова, което впоследствие се превърна в мой занаят.

— А именно?

— Издирването на хора. В ББЕ има тъй нареченият отдел TRACK — група, специализирана да издирва хора при всякакви обстоятелства и навсякъде по света. Именно такива „момчета“ ме намериха в мазето. Кандидатствах за работа при тях, одобриха ме и там научих всичко — от древни индиански методи за разчитане на следи до разпити на свидетели и най-модерните електронни проследяващи устройства. Така се свързах с „ХОТЕ“. Бяха произвели предавател с големината на копче за риза. Идеята им беше да го закрепят за някого и така да проследяват всичките му движения чрез приемник, какъвто сме гледали в шпионските филми още от шейсетте, но до момента никой не бе успявал да го разработи така, че да работи задоволително. И копчето на „ХОТЕ“ се оказа неизползваемо: влияеше се от телесната пот, блокираше при температура под десет градуса, а сигналите му преминаваха само през съвсем тънки стени. Шефът на „ХОТЕ“ обаче ме хареса. Нямаше синове…

— А ти си нямал баща.

Граф ме удостои със снизходителна усмивка.

— Продължавай — подканих го аз.

— След осемте години военна служба започнах да следвам инженерство в Хага. Разходите по обучението ми пое „ХОТЕ“. През първата година от престоя ми в компанията създадохме проследяващо устройство, което работеше безотказно при екстремни обстоятелства. След пет години бях номер две в командното звено. След осем поех лидерската позиция, а останалото вече ти е известно.

Облегнах се на стола и отпих от кафето. Уцелихме десетката. Имахме победител. Дори написах на листа назначен. Вероятно по тази причина се поколебах дали да продължа с въпросите. Сигурно някаква интуиция ми подсказа да спра дотук. Или нещо друго.

— Още нещо ли искаш да ме питаш? — предположи Граф.

— Не говорихме за брака ти — помъчих се да се измъкна аз.

— Казах ти важните неща. Искаш ли да чуеш и за брака ми?

Поклатих глава и реших да приключа беседата. Но съдбата се намеси. И то в лицето на самия Клас Граф.

— Много хубава картина имаш в кабинета си — той погледна към стената. — На Опи ли е?

— „Сара се разсъблича“. Подарък от Диана. Колекционер ли си?

— Започнах.

Вътрешният ми глас продължаваше да протестира, но беше твърде късно. Преди да се усетя, попитах:

— И коя е най-ценната ти придобивка?

— Една картина с маслени бои. Намерих я в тайната стая зад кухнята. Никой от семейството ми не е подозирал, че баба ми притежава такава творба.

— Интересно — усетих как сърцето ми прескочи. Сигурно от напрежението покрай апартамента на Ландер. — И каква е тази картина?

Той ме изгледа продължително. По устните му се изписа лека усмивка. Канеше се да ми отговори. Обзе ме странно предчувствие, от което стомахът ми се сви, както мускулите на боксьора се свиват инстинктивно в очакване на удара. Но устните му промениха формата си. И най-проникновеното предчувствие не би могло да ме подготви за отговора, който чух:

— „Залавянето на калидонския глиган“.

— „Залавянето…“ — за две секунди устата ми пресъхна. — Онова залавяне?

— Знаеш ли за коя картина говоря?

— Ако става дума за творбата на… на…

— Петер Паул Рубенс.

Впрегнах всичките си сили, за да не издам вълнението си. Но пред очите ми блестеше светлинно табло като онова в мъглата на Лофтус Роуд: „Куинс Парк Рейнджърс“ най-неочаквано запратиха топката в мрежата на противниковия отбор и животът им се преобърна на сто и осемдесет градуса. Чакаше ни „Уембли“.

Втора част
Кръгът се затваря

Шеста глава
Рубенс

— Петер Паул Рубенс.

За миг ми се стори, че всички движения и звуци в стаята утихнаха. „Залавянето на калидонския глиган“ от Петер Паул Рубенс. Би следвало да предположа, че Граф говори за репродукция, за невероятно сполучлива и прочута имитация, която струва милион или два. Ала нещо в гласа му, в настойчивото му изражение, в цялата му осанка не остави у мен и капка съмнение: говореше за оригинала — кървавият ловен мотив от гръцката митология; фантастичното животно, пронизано от копието на Мелеагър. Картината изчезнала, след като през 1941-а немците ограбили галерията в Антверпен — родния град на Рубенс. До края на войната хранели надежда, че творбата се намира в някой бункер в Берлин. Не съм голям познавач на изкуството, но по обясними причини ми се налага да разглеждам в интернет списъци с изчезнали и издирвани картини. А въпросната творба оглавява топ десет в продължение на шейсет години. Вероятно я държат там само като рядък екземпляр с любопитна съдба, защото господстваше мнението, че пламъците са я погълнали заедно с половината немска столица. Езикът ми се мъчеше да почерпи малко влага от небцето:

— И просто така си се натъкнал на картина от Петер Паул Рубенс в тайна стая зад кухнята на покойната ти баба?

— Случват се такива неща — кимна с усмивка Граф. — Не е най-добрата или най-известната му творба, но вероятно струва доста.

Кимнах мълчаливо. Петдесет милиона? Сто? Най-малко. Друга изчезнала картина на Рубенс, открита наскоро, „Избиването на невинните“, само преди няколко години беше продадена на търг за петдесет милиона. Британски лири. Това прави над половин милиард норвежки крони. Имах нужда от вода.

— Впрочем не се учудих, че баба ми е имала скрити картини. Като млада била голяма красавица и подобно на повечето жени от светския елит на Осло поддържала приятелски отношения с най-високопоставените немски офицери по време на окупацията. По-специално с един от тях — полковник от германската армия, поклонник на изкуството. Разказвала ми е често за него. Оставял при нея картини с молба да ги укрива, за да си ги вземе след края на войната. За негово нещастие малко преди това участници в съпротивителното движение срещу окупационните сили го екзекутирали. По ирония на съдбата неколцина от палачите му били сред норвежците, които пиели с него шампанско, когато немците имали силни позиции. Не вярвах на всички приказки на баба ми. Но след като полските работници откриха тайната врата зад шкафа в слугинската стая до кухнята, промених мнението си.

— Фантастично! — прошепнах неволно аз.

— Нали? Още не съм я носил на реставратор да провери дали е оригиналната, но…

Но е оригиналната, помислих си аз. Немските полковници не са събирали репродукции.

— Работниците видяха ли картината? — полюбопитствах аз.

— Да. Според мен обаче не разбраха колко е ценна.

— Дано да си прав. Апартаментът има ли алармена система?

— Разбирам накъде биеш. Отговорът е да, всички апартаменти в сградата имат общ договор с охранителна фирма. Работниците нямат ключ, защото са в жилището ми от осем до четири, каквито са изискванията за реда в кооперацията. А когато са в апартамента, почти винаги и аз съм там.

— Съветвам те да не ги оставяш без надзор. Знаеш ли името на охранителната фирма?

— „Три нещо си“. Всъщност мислех да питам жена ти дали картината на Рубенс е оригинална. Не съм споменавал на никого за находката си, разчитам на твоята дискретност.

— Разбира се. Ще я попитам и ще ти се обадя.

— Благодаря, оценявам жеста. Засега знам само, че дори да е оригинал, не е сред най-известните произведения на художника.

По лицето ми пробяга усмивка.

— Жалко наистина. Да се върнем на деловия въпрос. Обичам да действам експедитивно. Кога можеш да се видиш с „Патфайндър“?

— Няма значение.

— Добре — замислих се, докато оглеждах календара си. Работници от осем до четири. — За „Патфайндър“ е най-добре да дойдат в Осло след работно време. Хуртен се намира на около час път с автомобил. Какво ще кажеш да насрочим срещата тази седмица около шест часа? — помъчих се да звуча съвсем непринудено, но фалшивият тон пищеше в ушите ми.

— Удобно ми е — отвърна Граф, който сякаш не забеляза нищо. — Само да не е утре, иначе няма проблем — додаде той и стана.

— Ще го уредя за друг ден, защото е сложно да ги повикам в последния момент — уточних аз. — Ще ти се обадя на посочения номер.

Изпратих го до рецепцията.

— Ще повикаш ли такси, Да? — по изражението на Уда или Ида се помъчих да разбера дали приема съкращението на името си, но Граф ме прекъсна:

— Няма нужда, дойдох с колата. Поздрави жена си. Ще чакам да ми се обадиш.

Подаде ми ръка, а аз я стиснах с широка усмивка.

— Ще се опитам да ти се обадя довечера, щом утре си зает.

— Добре.

Не знам защо не спрях дотук. Ритъмът на общуването и усетът, който ми подсказва кога да приключа разговора, ми диктуваха да изрека заключителното „ще се чуем“. Вероятно още тогава съм усещал призивите на някаква интуиция, някакво предчувствие или страхът ме е правел изключително предпазлив.

— Ремонтът все пак е много ангажираща дейност — отбелязах.

— Не е това. Ще пътувам до Ротердам със сутрешния полет, за да доведа кучето. Беше под карантина. Ще се прибера чак късно вечерта.

— Разбирам — кимнах и пуснах ръката му, за да не усети как се вцепених. — Каква порода е кучето ти?

— Нийтърски териер. Ловджийско, но е агресивно като бойно. Никак не е излишно да имаш такова куче в жилище с такива картини, нали?

— Прав си, така е.

Куче. Мразя кучета.

— Ясно — чух гласа на Уве Шикерюд в слушалката. — Клас Граф, улица „Оскар“ 25. Ключът е при мен. Ще го оставя в „Sushi & Coffee“ след час. Алармата ще бъде деактивирана точно в седемнайсет часа утре. Ще ми трябва някакво оправдание, за да остана да работя утре следобед. Впрочем защо ми съобщаваш в последния момент?

— Защото след утрешния ден в апартамента ще доведат куче.

— Добре. Но защо не го направиш през работно време както досега?

Младият мъж в костюм на „Корнелиани“ и очила в стил „голям съм задръстеняк“ се задаваше по тротоара. Обърнах му гръб, за да не се налага да го поздравявам, и долепих устни съвсем близо до слушалката:

— Искам да съм сто процента сигурен, че вътре няма да има работници. Обади се веднага в Гьотеборг и поръчай да ти намерят свястна репродукция на Рубенс. Има много, но ти ще настояваш за качествена. Кажи им да е готова, когато довечера им занесеш литографията на Мунк. Всичко може да се случи в последния момент, а е важно да имам репродукцията за утре. Разбра ли?

— Да, да, разбрах.

— Кажи на онези в Гьотеборг, че утре вечер ще им занесеш оригинала на Рубенс. Запомни ли заглавието на картината?

— Да, да. „Залавянето на каталунския глиган“. От Рубенс.

— Не е точно това, но си близо до истината. Сигурен ли си, че можем да разчитаме на този укривател?

— За бога, Рогер. Повтарям ти за стотен път: да!

— Само питам!

— Чуй ме. Този тип е наясно, че излъже ли веднъж, изхвърча от играта за цял живот. Крадецът наказва крадците по-безжалостно от всички.

— Чудесно.

— Само още нещо: налага се да отложа второто пътуване до Гьотеборг с едно денонощие.

Не представляваше проблем. И преди бяхме отлагали пътувания. Рубенс щеше да е на сигурно място под тавана на колата ми. И все пак косите ми настръхнаха.

— Защо?

— Довечера ще имам гостенка.

— Отложи го.

— Съжалявам, не става.

— Не става ли?

— Гостенката е Наташа.

Направо не повярвах на ушите си.

— Руската курва?

— Не я наричай така.

— А не е ли такава?

— Аз не наричам жена ти силиконка, нали?

— Да не би да сравняваш моята съпруга с проститутка?

— Казах само, че не я наричам силиконка.

— За което трябва да се радваш. Диана е изцяло естествена.

— Лъжеш.

— Не.

— Добре, впечатлен съм. Но така или иначе няма да дойда по-рано от утре вечерта. От три седмици съм в графика на Наташа и ще запиша сеанса. На филмова лента.

— Ще го запишеш? Шегуваш се.

— Искам да имам нещо за гледане. Един господ знае кога ще ме огрее пак.

— Ти си луд — разсмях се аз.

— Защо говориш така?

— Обичаш курва, Уве! Никой мъж на този свят не е влюбен в уличница.

— Ти пък какво знаеш за любовта?

Изстенах.

— И какво възнамеряваш да кажеш на любимата си, когато извадиш проклетата камера?

— Тя няма да разбере.

— Скрил си камерата в гардероба?

— В гардероба ли? Цялата ми къща е под видеонаблюдение, човече.

Уве Шикерюд вече не можеше да ме изненада с разказите си. Знаех, че през свободното си време гледа телевизия в малката си къща някъде край гората в Тунсехаген; обича да стреля по екрана, ако нещо от програмата на телевизията го подразни. Хвали се с австрийските си пистолети „Глок“. Нарича ги „женски“, защото нямали ударник, който се вдига преди еякулация. За стрелбата по телевизора Уве използва халосни патрони, но веднъж забравил, че в пълнителя имало истински, и направил на решето чисто нов плазмен екран „Pioneer“ за трийсет бона. Когато не стреля по телевизора, Уве се цели в къщичка за кукумявки, която лично е окачил на дърво в гората зад къщата си. Една вечер, докато гледал телевизия, чул шум сред дърветата, отворил прозореца, прицелил се с карабината „Ремингтон“ и натиснал спусъка. Куршумът улучил животното точно в челната кост и Уве се принудил да извади купищата замразени пици от фризера, за да има място за месото. В продължение на шест седмици менюто на Уве се състоеше само от еленови пържоли, еленови кюфтета, еленова яхния, еленови крокети и еленови котлети. Накрая не издържа повече, отново изпразни фризера и го напълни със замразени пици. Всички тези истории ми се струваха напълно достоверни. Но тази…

— Наблюдателни камери из цялата ти къща?

— И работата в „Триполис“ си има предимства, нали?

— И можеш да пуснеш камерите, без тя да разбере?

— Да. Ще отида да я взема, ще влезем в апартамента и ако до петнайсет секунди не изключа алармата с паролата, камерите в „Триполис“ започват да записват.

— А в жилището ти алармата започва да вие?

— Не. Нагласена е на тих режим.

Познавах този начин на охрана. Алармата се включва само в офиса на „Триполис“. Смисълът е да не подплаши крадците, докато „Триполис“ подадат сигнал на полицията и се озоват на местопрестъплението в рамките на петнайсет минути. Така спипват крадците неподготвени, преди да са задигнали плячката. Ако не успеят, поне съществува възможността да ги идентифицират с помощта на записа.

— Предупредих дежурните колеги да не се намесват. Посъветвах ги да се разположат удобно пред мониторите и да изплакнат очи.

— Да не искаш да кажеш, че колегите ти ще гледат как ти и рус… Наташа…

— Човек трябва да радва ближните. Погрижил съм се камерата да няма обхват над леглото. То спада към интимното пространство. Ще я накарам да се съблече пред леглото, върху стола до телевизора, как ти се струва? Сама ще режисира спектакъла, това е най-хубавото. Ще седне на стола и ще се опипва. Камерата ще я улови под перфектен ъгъл. Освен това нагласих подходящо осветление. И ще мога да лъскам, без камерата да ме улови. Яко, а?

С последните си откровения Уве прекрачи границата. Не исках да знам нищо повече. Изкашлях се.

— Довечера ела да вземеш Мунк. А вдругиден през нощта — Рубенс. Разбрахме ли се?

— Да. Добре ли си, Рогер? Звучиш ми изнервен.

— Всичко е наред — отговорих и избърсах челото си е опакото на ръката. — Даже чудесно.

Затворих и излязох от кабинката. Наближаваше буря, но не обърнах внимание. Защото всичко беше наред. Скоро щях да се превърна в мултимилионер. Да си откупя свобода за цял живот. Светът и всичко в него — включително Диана — щяха да ми принадлежат. В далечината отекна гръм — сякаш нечий гърлен смях. После паднаха първите дъждовни капки, започнах да подтичвам, а обувките ми затракаха весело по паважа.

Седма глава
Бременна

В шест дъждът спря. На запад хоризонтът потапяше фиорда на Осло в златисто сияние. Вкарах волвото в гаража, изключих двигателя и изчаках вратата зад мен да се затвори. Изгасих светлината в купето, отворих черната папка и извадих днешния улов: „Брошката“. Ева Мудочи.

Вгледах се в лицето й. Мунк положително е бил влюбен в нея. Иначе не би могъл да я изобрази така. Нарисувал я бе като Лоте; беше уловил безгласната болка, тихото безумие. Изругах полугласно и си поех рязко дъх, та въздухът чак изсвистя през зъбите ми. Откачих тапицерията на тавана над главата ми. Това беше лично мое откритие, предназначено за укриването на картини, които ще се пренасят през граница. Просто свалих вътрешния таван на автомобила — или „кората“ на шофьорски език — от мястото, където се крепи за предното стъкло. После залепих две ленти с репейчета от вътрешната страна и след кратка внимателна работа по осветлението в купето си направих перфектно скривалище. Проблемът при пренасянето на големи картини, особено ако става въпрос за стари, сухи платна, рисувани с масло, е, че трябва да се държат в хоризонтално положение, а не да се навиват на руло. Иначе има риск да се наруши горният слой боя и това да съсипе картината. С други думи, пренасянето изисква място, а картините са багаж, който се набива на очи. Ала на моя таван с площ четири квадратни метра има достатъчно място дори за големи платна. Благодарение на изобретението си те остават скрити от погледа на ревностни митничари, а кучетата им, за щастие, не са обучени да търсят миризма на боя и лак.

Пъхнах Ева Мудочи в скривалището, закрепих отново кората на тавана с репейчетата, излязох от колата и влязох вкъщи.

На хладилника намерих бележка от Диана. Излязла с приятелката си Катрине; щяла да се прибере около полунощ. Дотогава оставаха близо шест часа. Отворих си бутилка „Сан Мигел“, седнах на фотьойла до прозореца и зачаках. Взех си втора бутилка и се сетих за един цитат от книга на Юхан Фалкбергет[1], който Диана ми прочете, когато бях болен от заушка: „Пием според жаждата си.“

Тогава пазех леглото с висока температура. Боляха ме бузите и ушите. Бях заприличал на плувнала в пот плажна топка. Лекарят ме прегледа, измери ми температурата и ни успокои:

— Няма нищо страшно.

Аз не се притеснявах особено. Чак след като Диана настоя, лекарят неохотно спомена неприятни думи от рода на „менингит“ и „орхит“. С още по-голямо нежелание ни преведе какво означават тези медицински термини: „възпаление на мозъчната обвивка“ и „възпаление на тестисите“. Побърза да добави, че подобни усложнения са „рядкост във вашия случай“.

Докато боледувах, Диана слагаше студени компреси на челото ми и ми четеше на глас от „Четвъртата стража“ на Юхан Фалкбергет. Понеже нямах с какво друго да занимавам застрашения си от възпаление мозък, я слушах внимателно. Две неща ми направиха силно впечатление. Първо, как отец Сигисмюн оправдава един пияница с думите „пием според жаждата си“. Вероятно съм запомнил изречението, защото съм намерил утеха в този възглед за човека: ако е в природата ти, не е грешно.

Второто нещо, което ме впечатли, беше цитат от обясненията на Понтопидан[2]. Той твърди, че човек е способен да погуби душата на свой близък, да я зарази, да я завлече със себе си в грехопадение и да я лиши от спасение. Този цитат не ми подейства никак успокоително. А мисълта, че бих омърсил ангелските криле на Диана, ме разубеди да я посветя в начините ми как си набавям допълнителни доходи.

Шест дни тя бдеше неотлъчно над мен. Грижите й хем ми харесваха, хем ме притесняваха, защото знаех, че не бих сторил същото за нея, ако боледува от нищо и никаква заушка. Затова я попитах с неподправено любопитство защо го прави.

— Защото те обичам — простичко ми отговори тя.

— Не съм тежко болен.

— Вероятно няма да имам възможност да ти покажа любовта си друг път. Ти боледуваш много рядко.

Прозвуча като упрек.

На следващия ден станах от леглото, отидох на интервю във фирма на име „Алфа“ и им заявих, че ако не ме назначат, са пълни идиоти. Знаех защо им го казах с такава непоколебима самоувереност. Защото само едно нещо на света кара мъжа да си надрасне височината и то е признанието на жена, че го обича. Независимо колко неубедително го е излъгала, част от него винаги ще й бъде благодарна за това обяснение в любов и тайно ще я обича.

Извадих една от книгите на Диана и прочетох информацията за Рубенс. Вътре не пишеше кой знае колко за „Залавянето на калидонския глиган“. Разгледах внимателно снимката. Оставих книгата и се помъчих да обмисля утрешната акция на улица „Оскар“ стъпка по стъпка. Апартамент в жилищна кооперация означава, че съществува сериозна опасност да срещна съседи по стълбището. Потенциални свидетели, които биха могли да ме видят отблизо. Но само за няколко секунди. Едва ли ще ме заподозрат. Няма да обърнат внимание на лицето ми, защото ще бъда облечен в работен гащеризон и ще вляза в апартамент, където тече ремонт. От какво толкова се страхувах?

Знам от какво.

По време на беседата той ме четеше като разтворена книга. Но колко страници успя да прочете? Дали ме е заподозрял? Глупости. Просто разпозна техника на разпит, която е усвоил в армията. Нищо повече.

Извадих си мобилния телефон и набрах номера на Граф, за да му съобщя, че Диана е излязла и ще му препоръча експерт, който да установи дали картината е оригинална, чак след като той се прибере от Ротердам. Обади се телефонният му секретар: „Моля, оставете съобщение.“ Пресуших бутилката с бира. Чудех се дали да не си сипя чаша уиски, но се отказах. Не исках да се събудя с махмурлук. Още една бира и край.

Преполових я и едва тогава осъзнах какво съм направил. Свалих телефона от ухото си и побързах да затворя. Бях набрал номера на Лоте, записан дискретно като „а“ в регистъра с контакти на телефона ми. Това „а“ ме караше да се разтрепервам, когато няколко пъти се случи да се появи на екрана ми като входящо повикване. Бяхме се уговорили само аз да я търся. Влязох чрез менюто в контактите, намерих „а“-то и натиснах „изтрий“. „Наистина ли искате да изтриете?“, попита телефонът. Огледах възможностите: страхливото, предателско „не“ и лъжливото „да“.

Натиснах „да“. Знаех, че номерът й се е запечатал неизличимо в съзнанието ми. Не исках изобщо да мисля какво означава това. Щеше да избледнее. Да избледнее и да се изличи. Щеше да стане точно така.

Диана се прибра в дванайсет без пет.

— Какво прави днес, скъпи? — попита, приближи се до фотьойла, седна на ръкохватката и ме прегърна.

— Нищо особено. Интервюирах Клас Граф.

— И как мина?

— Идеален е, обаче е чужденец. „Патфайндър“ заявиха съвсем недвусмислено, че искат норвежец да заеме шефското място. Неведнъж са споменавали в медиите колко държат служителите им на всички нива да са норвежци. Сега трябва да се постарая да ги убедя в качествата на Граф.

— В тази област си ненадминат — тя ме целуна по челото. — Чувала съм хората да споменават какъв рекордьор си.

— Рекордьор?

— Да, фирмите винаги назначават предложените от теб кандидати.

— А, в този смисъл ли — престорих се на изненадан аз.

— Ще се справиш.

— Как мина срещата с Катрине?

Диана прокара пръсти през гъстата ми коса.

— Хубаво. Както винаги. Или по-точно: този път беше направо прекрасно. Някой ден Катрине ще умре от щастие.

Диана завря лице в косата ми и заговори:

— Точно преди срещата ни разбрала, че е бременна.

— Значи следващите девет месеца няма да са най-щастливите в живота й.

— Глупости — промърмори тя. — Пил ли си?

— Малко. Ще пийнем ли по едно за здравето на Катрине?

— Ще си лягам, скапана съм след толкова въодушевен разговор. Ще дойдеш ли?

Докато лежах, сгушен до нея в спалнята, докато я прегръщах и усещах гръбнака й до гърдите и корема си, неочаквано ми хрумна нещо, за което мислех непрекъснато след интервюто с Граф. Сега исках Диана да забременее. Най-сетне се намирах на сушата, имах сигурна почва под краката си. Едно дете не би могло да ме измести. Защото с печалбата от Рубенс ще се превърна в лъва, във владетеля, за когото говори Диана. В незаменимия съпруг и баща. Диана не се съмняваше в това, но аз не бях сигурен, че съм достойният закрилник на семейното гнездо. Боях се да не би детето да излекува благословената й слепота. Сега нямах нищо против да види цялата ми същност. Или поне по-голямата част от нея. Хладният пронизващ въздух, проникващ през отворения прозорец, лъхна кожата ми и тя настръхна. Усетих напиращата ерекция. Но тя вече дишаше дълбоко и равномерно.

Пуснах я и се обърнах по гръб, спокоен и безпомощен като бебе.

Измъкнах се от леглото.

Олтарът на мидзуко не беше докосван от вчера. Обикновено не минаваше ден, без Диана да внесе някаква забележима промяна: да смени водата, да постави нова восъчна свещ или свежи цветя. Качих се във всекидневната и си налях уиски. Усетих студенината на паркета до прозореца. Уискито — подарък от признателна фирма клиент, вече качена на борсата — беше трийсетгодишно „Macallan“. Погледнах към гаража, окъпан в лунна светлина. Уве сигурно вече пътува към нас. Ще влезе в гаража и ще се качи във волвото ми с резервните ключове, които му бях дал; ще извади Ева Мудочи, ще я сложи в папката и ще слезе пеш до колата си, паркирана на безопасно голямо разстояние оттук, та никой да не я свърже с нашата къща. После ще поеме към укривателя в Гьотеборг, ще му достави картината и ще се върне в Осло преди изгрев-слънце. Но Ева Мудочи вече не ми беше интересна. За мен представляваше досадно задължение, което трябва да отметна. На връщане от Гьотеборг Уве ще донесе сполучлива — поне така се надявах — репродукция на Рубенсовото залавяне на калидонския глиган и ще я остави под тавана на волвото ми, преди ние с Диана и съседите да сме се събудили.

Преди Уве пътуваше до Гьотеборг с моята кола. Не се познавах с укривателя и се надявах той да не подозира, че Уве има съучастник. Стараех се да не влизам в съприкосновение с хора от съмнителни среди — потенциални свидетели, които биха могли да ме посочат. Рано или късно престъпниците ги залавят и исках да ги държа на достатъчно разстояние. Затова внимавах да не ме засекат на обществено място в компанията на Уве Шикерюд. Използвах улични телефони, за да се свържа с него. Пазех се полицията да не намери моя номер в списъка с повиквания на телефона му, когато го заловят. Подялбата на парите и стратегическото планиране осъществявахме в усамотена вила в района на Елверюм. Уве я нае от един селянин, живеещ като отшелник. Срещахме се там — всеки от нас се придвижваше със своя автомобил.

По време на едно пътуване дотам внезапно осъзнах какъв риск поемам, като позволявам на Уве да пренася картините до Гьотеборг с моята кола. Минавайки покрай пункт за пътна проверка на скоростта, видях близо трийсетгодишния мерцедес на Уве — черен, солиден „280 SE“, паркиран до полицейската кола. Тогава разбрах, че Уве Шикерюд е един от онези непоправими рискови шофьори, неспособни да се придържат към ограниченията на скоростта. Непрекъснато му повтарях да маха електронната платежна карта от предното стъкло, когато пътува до Гьотеборг с моето волво, защото сборните пунктове за плащане с електронна карта регистрират автомобилите с такива карти, а аз нямам никакво желание да обяснявам на полицията защо съм шофирал по Е6 до Гьотеборг и обратно през нощта няколко пъти през годината. Когато видях мерцедеса на Уве по пътя за Елверюм, осъзнах, че ме грози и по-сериозна опасност: полицаите да спрат стария си познайник Уве Шикерюд за шофиране с превишена скорост и да се запитат какво, по дяволите, прави той в автомобила на уважавания — какво пък — ловец на глави Рогер Браун. Оттам насетне ме очакваха само лоши новини, защото двубоят Шикерюд срещу Инбау, Рийд и Бъкли можеше да има само един-единствен изход.

Стори ми се, че мярнах нещо в тъмнината до гаража.

Утре предстоеше денят с главно Д. Дългоочакваният ден. Денят на дните.

Защото ако всичко мине по план, това ще е последният ми удар. Ще улуча десетката, ще бъда свободен, ще се превърна в онзи, на когото му се е разминало.

Градът проблясваше обещаващо под нас.

Лоте вдигна на петото прозвъняване.

— Рогер? — обади се тя предпазливо, внимателно.

Сякаш тя ме бе събудила, а не обратното. Затворих.

И изгълтах остатъка от уискито на един дъх.

[1] Юхан Фалкбергет (1879–1967) — норвежки писател, журналист и политик. — Бел.прев. ↑

[2] Ерик Понтопидан (1698–1764) — датски теолог и епископ, написал наръчник с обяснения на катехизиса на Мартин Лутер. — Бел.прев. ↑

Осма глава
G11sus4

Събудих се с ужасно главоболие.

Надигнах се на лакът и видях деликатното дупе на Диана, обуто в бикини. Наведена напред, ровеше в чантата си и из джобовете на дрехите си от вчера.

— Да не си изгубила нещо? — попитах.

— Добро утро, скъпи — отвърна тя, но по гласа й разбрах, че не й се струва добро.

Бях напълно съгласен с нея.

Измъкнах се от леглото и влязох в банята. Погледнах се в огледалото. Бях убеден, че през деня ще се почувствам по-добре. Непременно ще стане така. Пуснах душа и се мушнах под леденостудената струя. От спалнята долетя тиха ругатня.

— And it’s gonna be… — пеех аз с цяло гърло напук на гадната сутрин — PERFECT![1]

— Тръгвам — извика Диана. — Обичам те.

— И аз те обичам — извиках в отговор, но тя май не ме чу, защото вратата веднага се затръшна.

В десет се мъчех да се съсредоточа в кабинета си. Усещах главата си като прозрачна пулсираща попова лъжичка. Забелязах как в продължение на няколко минути Фердинанд стоя с отворена уста, която си променяше формата, и вероятно бълваше думи с различна степен на важност. Още не я бе затворил, но устните му вече не се движеха и той се взираше настойчиво в мен с — така успях да я разтълкувам — очакваща физиономия.

— Повтори въпроса — подканих го.

— Казах, че не възразявам да поема второто интервю с Граф и клиента, но първо трябва да ми разкажеш нещо за „Патфайндър“. Не разполагам с никаква информация, ще се държа като празноглава блондинка!

Тук гласът му премина в задължителния фалцет.

Въздъхнах.

— Произвеждат миниатюрни, почти невидими предаватели. Закрепени за човека, тези устройства могат да се проследят посредством приемник, свързан с най-модерната GPS система. „Патфайндър“ се ползват с привилегии, защото са съсобственици на няколко сателита. Революционна технология, тоест компанията е готова да инкорпорира по-малки фирми. Прочети годишния доклад. Нещо друго?

— Ама аз вече го прочетох! Цялата информация за продуктите е засекретена. Как да убедя националистически настроения ни клиент да преглътне факта, че Клас Граф е чужденец?

— За това ще се погрижа аз. Стига си се притеснявал, Ферди.

— Ферди?

— Да, мислих по този въпрос. Фердинанд ми се струва прекалено дълго. Устройва ли те?

— Ферди? — не можеше да повярва той.

— Е, не в присъствието на клиенти, разбира се — усмихнах се широко и усетих как главоболието ми отшумява. — Готови сме, нали, Ферди?

Така беше.

До обяд дъвках паралгин и се взирах в часовника. По време на почивката се отбих в златарското ателие срещу „Sushi & Coffee“.

— Ето тези — посочих диамантените обици на витрината.

Кредитната ми карта покри сумата. Едва-едва. А наситеночервената гладка повърхност на кутията беше мека като козината на пале.

След обяд продължих да дъвча паралгин и да се взирам в часовника. Точно в пет паркирах до тротоара на улица „Инкогнито“. Лесно намерих свободно място. Явно и работещите там, и живущите пътуваха към домовете си в този момент. Малко преди това плисна дъжд и сега обувките ми жвакаха върху асфалта. Папката не ми тежеше. Репродукцията от Гьотеборг със средно качество изобщо не оправдаваше цената от петнайсет хиляди шведски крони, но точно сега това ми се струваше маловажно.

Ако в Осло съществува изискана улица, то това е „Оскар“. Жилищните сгради предлагат разнообразна архитектура, предимно в стила на неоренесанса: фасади с неоготически елементи и спретнати градинки. В края на деветнайсети век директорите и високопоставените служители се сдобивали с жилища на тази улица.

Срещу мен се задаваше мъж с пудел. В центъра няма стопани с ловджийски псета. Мъжът не ми обърна внимание, сякаш гледаше през мен. Център. Свих към тротоара пред номер 35, според търсачката в интернет — „хановерски вариант на постсредновековната архитектура“. По-интересното беше, че според сведенията в мрежата, испанското посолство, което доскоро се намирало на тази улица, се изместило другаде. Следователно нямаше да се притеснявам от камери за видеонаблюдение. Пред жилищната сграда, където живееше Граф, не се виждаше жива душа. Мълчаливо ме посрещнаха само тъмните прозорци. Ключът, осигурен от Уве, трябваше да отключва и входната врата, и вратата на апартамента. С първата се справих безпроблемно. Бързо поех по стълбите с решителни крачки. Не стъпвах нито твърде тежко, нито твърде леко, а като човек, който знае къде отива и няма какво да крие. Държах ключа в ръката си, за да не се налага да се бавя пред вратата на апартамента. Дрънченето с ключове отеква силно в такива стари жилищни сгради.

Трети етаж. На вратата нямаше табела с име, но знаех, че е тук. Двойна врата с релефно стъкло. Не успях да запазя пълно спокойствие. Сърцето ми удряше силно под ребрата и не улучих ключалката. Веднъж Уве ми спомена, че при прилив на страх в организма първо изчезва фината моторика. Прочел го в книга за близкото съприкосновение с противника: способността да заредиш оръжие се изпарява, когато се озовеш пред друго оръжие. Все пак при втория опит успях да мушна ключа. Завъртях го безшумно, леко, перфектно. Натиснах дръжката и дръпнах вратата към мен. После я бутнах. Не се отвори. Пак я дръпнах. Проклятие! Да не би Граф да е сложил допълнителен заключващ механизъм? Нима всичките ми мечти и планове ще се провалят заради шибаната двойно защитена брава? Дръпнах вратата с всичка сила, на ръба да изпадна в паника. Най-сетне се отвори с трясък, а стъклото й се разтрепери и дрънченето му отекна по стълбището. Мушнах се вътре и внимателно затворих вратата. Отдъхнах си. Изведнъж намерението ми да престана с тези свои занимания ми се стори идиотско. Няма ли да ми липсва тази тръпка? Толкова бях свикнал с нея.

Вдишах и в ноздрите, устата и дробовете ми нахлу мирисът на разтворители; на латексова боя, на лак и на лепило.

Прескочих кофите с боя и ролките с тапети и тръгнах из апартамента. Сива хартия покриваше голяма част от дъбовия паркет на ромбове. По стените, покрити с прах от мазилка, до височината на старите прозорци се издигаха дървени плоскости, които явно подлежаха на смяна. Жилището се състоеше от стаи с размерите на бални зали, строени чинно една до друга.

Стигнах до наполовина от ремонтираната кухня, намираща се от вътрешната страна на средната стая. Строги линии, метал, масивно дърво — несъмнено много скъпо. Заложих на „Погенпол“. Влязох в слугинската стая и отворих вратата зад шкафа. Бях подготвен за сценарий, при който вратата се оказва заключена, защото знаех, че в апартамента ще намеря подходящ инструмент, за да я отворя.

Не се наложи. Вратата се отвори с тихо и предупредително изскърцване на пантите.

Пристъпих в мрачна, празна, продълговата стая. Извадих джобното си фенерче от работния гащеризон и обходих стените с конусовидния му лъч. Вътре бяха окачени четири картини. Три от тях ми бяха непознати. Но не и четвъртата.

Застанах пред нея и усетих в устата си същата сухота, каквато изпитах, когато Граф спомена заглавието й.

„Залавянето на калидонския глиган“.

Светлината сякаш извираше от долните, близо четиривековни пласта боя. В съчетание със сенките светлината придаваше на ловната сцена контури и форма. Диана ми беше обяснила, че това се нарича светлосянка. Картината упражнява почти физическо въздействие върху зрителя. Магнетизмът й те поглъща, все едно виждаш на живо харизматична личност, която познаваш единствено от снимки и от чужди описания. Оказах се неподготвен за цялата тази прелест. Разпознах цветовете от по-новите и по-известни изображения на ловни сцени в творчеството на Рубенс: „Лов на лъвове“, „Лов на хипопотами и крокодили“, „Лов на тигри“. Прочетох в книгата на Диана, че „Залавянето на калидонския глиган“ представлява първата творба с ловен мотив в творчеството на великия художник, изходна точка за по-късните му шедьоври. Богинята Артемида изпратила на хората глиган да ги избива и да върлува из Калидон, за да им отмъсти, задето са я пренебрегнали. Но най-добрият ловец в Калидон, Мелеагър, накрая успял да убие чудовището с копието си. Вторачих се в голото, мускулесто тяло на Мелеагър; в изпълненото му с ненавист лице, което ми напомняше на някого; в копието, потънало в тялото на звяра. Едновременно драматично и внушаващо благоговеен трепет; оголено и тайнствено.

Просто и безценно.

Свалих картината, отнесох я в кухнята и я положих върху пейката. Зад старинната рамка, както предполагах, имаше допълнителна, дървена. Платното бе прикрепено към нея. Извадих единствените нужни ми инструменти: шило и клещи. Срязах повечето гвоздеи, извадих онези, които щях да използвам отново, свалих дървената рамка и с помощта на шилото разхлабих щифтчетата. Действах по-бавно и несръчно от обикновено. Вероятно Уве все пак имаше право за фината моторика. За двайсет минути, така или иначе, успях да сложа репродукцията в рамката, а оригинала — в папката.

Окачих картината на мястото й, затворих вратата, проверих да не съм оставил следи и излязох от кухнята, стиснал дръжката на папката с потната си ръка.

Докато минавах през средната стая, хвърлих поглед през прозореца и мярнах корона на дърво, наполовина обрулена от вятъра. Спрях. Заради още оцелелите огненочервени листа дървото изглеждаше като обхванато от пламъците на косо падащата слънчева светлина, която се процеждаше между облаците. Рубенс. Тези цветове бяха сякаш от неговата палитра.

Този миг беше вълшебен. Мигът на тържеството, на преображението. В такъв миг решенията, досега изглеждали ти трудни, внезапно ти се струват единствено възможните. Исках да стана баща и възнамерявах да й го съобщя тази вечер. Неочаквано обаче осъзнах, че сега е най-подходящият момент. Сега, тук, на самото местопрестъпление, с Рубенс под мишница и това прекрасно величествено дърво пред очите ми. Този миг заслужаваше да се излее от бронз и да се превърне в неугасващия спомен, който ще сгрява мен и Диана през дъждовните дни.

А тя, неомърсената, ще си мисли, че съм взел това решение в миг на просветление и то е продиктувано единствено от любовта ми към нея и към бъдещото ни дете. И само аз, лъвът, главата на семейството, ще знам суровата истина: гърлото на зебрата е прерязано след нападение от засада, а земята — окървавена, преди да положа плячката в краката на моите невинни и чисти жена и дете. Така ще скрепим любовта си. Извадих си телефона, свалих си ръкавицата и набрах номера на телефона й. Мъчех се да формулирам изречението наум, докато чаках да се свържа с нея. „Искам да имаме дете, скъпа.“ или „Скъпа, нека те даря с…“

Отекна акордът G11sus4 на Джон Ленън.

„It’s been a hard day’s night…“ Това си беше самата истина. Усмихнах се весело.

И чак тогава осъзнах.

Че го чувам.

Нещо не беше както трябва.

Свалих телефона от ухото си.

И в далечината, но все пак достатъчно ясно, чувах как „Бийтълс“ пеят „А Hard Day’s Night“. Мелодията на телефона й.

Краката ми залепнаха като циментирани за сивата хартия върху пода. После тръгнах в посоката, откъдето идваше звукът, а сърцето ми биеше тежко като тимпан.

Мелодията се чуваше зад една открехната врата.

Бутнах я.

Спалня.

Леглото в средата на стаята беше оправено, но си личеше, че е използвано. До таблата стоеше куфар, а до него — стол с дрехи върху облегалката. В отворения гардероб разпознах костюма, с който Клас Граф дойде на интервюто. Ленън и Маккартни продължаваха да пеят на два гласа с енергия, каквато нямаше да намерят за следващите си плочи. Огледах се и се наведох. Ето го. Телефонът „Прада“. Под леглото. Сигурно е паднал от джоба на панталоните й, вероятно докато той ги е събувал нетърпеливо от краката й. А тя е разбрала, че си е изгубила телефона чак… чак…

Пред очите ми изплува изкусителното й дупе от сутринта, трескавото ровене из дрехите и чантата.

Телефонният секретар се включи. Чух звънливия й глас: „Здравейте, Диана е. Телефонът не е у мен…“

Определено не е.

„Но знаете какво да направите…“

Да. Зашеметеният ми мозък бегло регистрира, че се подпрях на стената с гола длан. Трябва да я избърша, съобразих.

„Желая ви превъзходен ден!“

Няма как да стане.

Бийп.

[1] And it’s gonna be… PERFECT! (англ.) — Ще бъде ПЕРФЕКТНО! — Бел.прев. ↑

Трета част
Второ интервю

Девета глава
Второ интервю

Баща ми, Ян Браун, беше много запален, но не особено силен шахматист. Дядо ми го научил да играе на пет години и татко четеше книги за шаха и разучаваше класически партии. Въпреки това ме научи да играя чак когато навърших четиринайсет — вече не усвоявах новите знания с лекота. Имах обаче талант и на шестнайсет го победих за пръв път. Той се усмихна, все едно се гордее с мен, но знаех, че не понася да губи от мен. Подреди отново фигурите и започнахме реванш. Както обикновено, играех с белите фигури. Мъчеше да се ми внуши, че те ми дават известно предимство в играта. След няколко хода се извини и отиде в кухнята да си пийне глътка джин. Преди да се върне, смених местата на две фигури, но той не го забеляза. Само след четири хода баща ми зяпаше с невярващи очи как бялата ми царица атакува неговия черен цар. А това означаваше едно: със следващия ход го поставям в шахмат. Получи се крайно комична ситуация; не се сдържах и избухнах в смях. По изражението му разбрах, че се е досетил какво се е случило. Той се изправи и с един удар събори всички фигури от дъската. После удари и мен. Коленете ми се разтрепериха и паднах, повече от страх, отколкото от силата на удара. Удряше ме за пръв път.

— Разместил си фигурите — просъска той. — Непоносима ми е мисълта синът ми да е лъжец.

Усетих вкус на кръв в устата. Бялата царица лежеше на пода точно пред мен. Парче от короната й се бе отчупило. Омразата гореше в гърлото и гърдите ми като жлъчка. Вдигнах счупената царица и я поставих върху дъската. После и останалите фигури.

Една по една. Сложих ги на местата им.

— Ти си на ход, татко.

Защото така постъпва играчът с ледена омраза в сърцето, когато, на крачка от победата, съперникът му неочаквано го е ударил по лицето и е улучил болното му място — страха му. Играчът не изгубва играта от поглед. Спотайва страха си и се придържа към плана. Диша, реконструира, продължава да играе и си извоюва победата. Тръгва си, без да демонстрира тържеството си от триумфа.

Седях в края на масата и наблюдавах как се движат устните на Клас Граф; как бузите му се стягат и отпускат; как от устата му излизат думи, определено разбираеми за Фердинанд и за двамата представители на „Патфайндър“, защото и тримата кимаха видимо доволни. Как само мразех тази уста! Ненавиждах сиво-розовите венци, здравите като от гранит зъби, дори самата форма на този противен телесен отвор. Приличаше на прорез с извити нагоре краища, които явно му придаваха усмихнат вид. Клас Граф имаше изсечена усмивка, с каквато Бьорн Борг покори света. Сега Клас Граф омайваше с нея бъдещия си работодател „Патфайндър“. Ала най-омразни ми бяха устните му. С тези устни бе докосвал устните на жена ми, нейната кожа, вероятно бледочервените зърна на гърдите й и съвсем сигурно влажната й отворена утроба. Дори ми се струваше, че в една цепка на месестата част от долната му устна зърнах рус срамен косъм.

В продължение на половина час слушах мълчаливо как с въодушевление, подобаващо на слабоумен, Фердинанд задава идиотски въпроси от наръчника за беседа с кандидати за работа, все едно той ги е измислил.

В началото на интервюто Клас Граф отговаряше, обърнат към мен, но постепенно разбра, че само присъствам и няма да взема дейно участие в беседата, а неговата задача за днес е да посвети останалите трима в евангелието на Граф. Все пак от време на време ми отправяше мимолетни въпросителни погледи, все едно искаше да му подскажа каква е моята роля.

Двамата от „Патфайндър“ — председателят на борда на директорите и шефът на отдел „Информация“ — стигнаха и до въпросите, засягащи работата на Граф в „ХОТЕ“. И той им разказа как фирмата и самият той са се борили за разработването на TRACE — течност или желе с консистенцията на лак, която съдържа около сто предавателя на милилитър и може да се намаже върху всеки предмет. Предимството на безцветния лак било, че е почти невидим и точно като обикновения лак залепва за предмета и може да се отстрани единствено със стъргалка. Недостатъкът: предавателите са съвсем малки и не изпращат достатъчно силни сигнали. Ако лакът попадне в материи с по-голяма плътност от въздуха като например вода, лед, кал или необикновено дебел слой прах, какъвто се натрупва върху превозните средства по време на война в пустинята, сигналите не проникват през тях.

Но стените, дори дебелите зидове, не са проблем.

— Понякога войници, намазани с TRACE, изчезваха от приемниците ни заради натрупаната мръсотия — обясни Граф. — Липсва ни технологията, която прави частиците достатъчно силни.

— А ние в „Патфайндър“ разполагаме с такава технология — отбеляза председателят на борда на директорите, около петдесетинагодишен мъж с рядка коса, който непрекъснато извръщаше глава настрани, сякаш се боеше да не му се схване вратът или беше погълнал нещо, което не можеше да преглътне.

Досетих се, че тиковете му се дължат на болест на мускулите с един-единствен възможен изход.

— От технологична гледна точка „ХОТЕ“ и „Патфайндър“ биха били перфектната брачна двойка.

— Точно така — иронично кимна председателят на борда на директорите. — „Патфайндър“ би влязла в ролята на безработната домакиня, която получава жълти стотинки от торбата с големите пари.

Граф се засмя приглушено.

— Много точно наблюдение. Освен това „Патфайндър“ ще може по-лесно да възприеме технологията на „ХОТЕ“ отколкото обратното. Затова смятам, че за „Патфайндър“ има само един възможен път. А именно: да предприеме самостоятелно пътуване.

Забелязах как представителите на „Патфайндър“ се спогледаха многозначително.

— Така или иначе, имате впечатляваща автобиография, Граф — отбеляза председателят на борда на директорите. — Но ние в „Патфайндър“ държим нашият мениджър да е издръжлив или… как го наричате вие на професионален език?

— Селянин — избърза Фердинанд.

— Селянин, да. Чудесна метафора. Тоест някой, който обработва онова, което вече е посято, който изгражда камък по камък. Някой жилав и търпелив. Вашата биография звучи много… вълнуващо и драматично, но не показва, че притежавате издръжливостта и стоицизма, които търсим в бъдещия ни мениджър.

Клас Граф изслуша председателя на борда на директорите със сериозна физиономия и кимна.

— Първо искам да ви уверя, че съм напълно съгласен с визията ви за мениджъра на „Патфайндър“. Второ, не бих проявил интерес към това предизвикателство, ако не смятах, че съм човекът, когото търсите.

— Такъв ли сте наистина? — предпазливо се обади другият представител на „Патфайндър“ — безхарактерен тип, когото разпознах като началник на отдел „Информация“, още преди той да се представи. Нали самият аз бях препоръчвал кандидати за повечето постове в компанията.

Клас Граф се усмихна сърдечно и усмивката не просто омекоти суровото му лице, а направо го преобрази. И преди бях виждал този негов трик. Така показва закачливата си страна. Тази усмивка има въздействие, равносилно на физическия контакт, препоръчван от Инбау, Рийд и Бъкли: интимен жест, с който се заявява доверие, все едно доброволно се разголваш пред събеседника.

— Нека ви споделя една история — предложи усмихнато Граф. — Трудно ми е да я разкажа, защото в нея се проявявам като пълен неудачник. По принцип се ядосвам дори когато губя на „ези-тура“.

Присъстващите се засмяха сподавено.

— Но тази история показва и нещо друго: колко съм търпелив и издръжлив — продължи той. — Веднъж в ББЕ ми възложиха да преследвам дребен наркодилър в Суринам…

Двамата представители на „Патфайндър“ неволно се наведоха напред. Фердинанд им наля още кафе и ме погледна с победоносна усмивка.

И устните на Клас Граф се раздвижиха. Пробиваха си път напред. Завоюваха територия, която не е тяхна. Дали е викала? Викала е, разбира се. Диана просто не може да се въздържи: лесна плячка на собствената си похотливост. Първия път, когато правихме любов, си мислех за скулптурата на Бернини в параклиса на кардинал Корнаро — „Екстазът на света Тереза“. Отчасти заради полуразтворените устни на Диана, заради страдалческото й, сгърчено сякаш от болка лице, изпъкналата вена на челото и съсредоточената бръчка между веждите; отчасти, защото Диана крещеше, а аз винаги съм си представял, че изпадналата в екстаз кармелитска светица Тереза е крещяла, докато ангелът вади стрелата от гърдите й и се кани отново да я прониже. Поне така ми се струва на мен, като своеобразно движение навътре-навън-навътре, един образ на божественото проникване, на съвкупление в най-възвишения смисъл, но все пак съвкупление. Дори и светец не би могъл да крещи като Диана. Нейният писък изразява болезнено силна наслада и се забива в тъпанчетата ми подобно острие на стрела, от което ме побиват тръпки. Този жален, продължителен вик се усилва и заглъхва като малък самолет. Пронизва ме до мозъка на костите и след първата вечер, когато се любихме, ушите ми пищяха. А след три седмици редовен полов живот започнах да забелязвам първите симптоми на тинитус. Непрекъснато чувам бученето на водопад, а понякога и на поток, често съпроводено и от пищене.

Веднъж споделих с Диана, че съм притеснен за слуха си, на шега, разбира се. Тя обаче изобщо не го прие откъм смешната му страна. Изпадна в ужас и едва не избухна в сълзи. Следващия път, когато се любихме, усетих как нежните й ръце милват ушите ми. Не бях свикнал на подобни ласки, но после усетих как дланите й се притиснаха към ушите ми като медицински запушалки за уши и разбрах защо го прави. Действията й не постигнаха желания ефект да предпазят слуха ми — крясъкът отново се загнезди в мозъчната ми кора — но ме разтърсиха в емоционален план. Не се разплаквам лесно, ала когато свърших, се разхлипах като дете. Вероятно защото знаех, че никой не би могъл да ме обича по-силно от тази жена.

Докато наблюдавах Клас Граф, бях уверен, че Диана е крещяла в неговите обятия. Мъчех се да не си задавам следващия въпрос, но точно като нея не можех да се сдържа: дали е запушила и неговите уши?

— Вървяхме през гъста джунгла и мочурища — продължаваше Клас Граф. — Осемчасови дневни преходи. И въпреки това непрекъснато изоставахме. Останалите ми другари окапаха един по един. Треска, дизентерия, ухапване от змия или най-обикновено физическо изтощение. А този дилър изобщо не беше голяма клечка, както споменах. Джунглата ти замъглява разсъдъка. Бях най-младият от дружината, но накрая аз поех командването. И мачетето.

Диана и Граф. След като се прибрах от дома на Граф, прибрах волвото в гаража и за миг се поколебах дали да не сваля прозорците, да оставя двигателя да работи и да се надишам с въглероден диоксид, моноксид или каквото там вдишва човек в гаража. Това би бил приятен начин да умра.

— След като го преследвахме в продължение на шейсет и три дни и изминахме триста и двайсет километра по най-кошмарния терен, който можете да си представите, ловната ни дружина се стопи до двама души: аз и неопитен младок от Гронинген. Той беше прекалено глупав, за да си изгуби ума. Свързах се с щабквартирата и поръчах да ни изпратят нийтърски териер. Чували ли сте за тази порода? Не? Ясно. Тези кучета са най-добрите следотърсачи на света и са безкрайно верни на водача: нападат веднага всеки, когото посочиш, без значение колко едра е мишената. Приятел за цял живот. Говоря съвсем сериозно. Хеликоптерът пусна кучето — едногодишно пале — насред джунглата в необятния район на Сипаливини, където стоварват кокаина. Кучето се намираше на повече от десет километра от нашето скривалище. Щеше да бъде истинско чудо, ако палето оцелее цяло денонощие в джунглата, да не говорим за шансовете да ни намери. За всеобща изненада то ни издири за по-малко от два часа.

Граф се облегна на стола. Вече владееше изцяло ситуацията.

— Нарекох го Сайдуиндър, на ракетата с топлинно насочване, нали се сещате? Обикнах това куче. Затова и днес имам нийтърски териер. Вчера го докарах тук от Холандия. То е внукът на Сайдуиндър.

Вечерта след кражбата в дома на Граф се прибрах вкъщи. Диана гледаше новините в хола. Даваха пресконференция със старши инспектор Бреде Спере, застанал зад цяла редица микрофони. Говореше за убийство. Разкрито убийство. Явно заслугата за това беше негова. Гласът му стържеше мъжествено като радио по време на гръмотевична буря, чийто сигнал прекъсва, като пишеща машина с износен клавиш, който едва-едва отбелязва буквата върху хартията.

— Ще ви съо’щя името на из’ършителя утре. Други въп’оси?

В произношението му нямаше и следа от източнонорвежки говор, но според Гугъл Спере се състезавал осем години за баскетболния отбор на Амерюд. Завършил Висшето полицейско училище втори по успех. В едно интервю за женско списание в рубриката „Портрети“ той отказваше по професионални причини да отговори на въпроса дали си има интимна приятелка: така според него вниманието на медиите и на престъпниците, които преследвал, щяло да се насочи ненужно към нея. Но нищо в снимките от списанието — разкопчаната му риза, полузатворените му очи, леката усмивка — не показваше, че си има приятелка.

Застанах зад фотьойла на Диана.

— Постъпил е на работа в КРИПОС[1] — съобщи ми тя. — Ще се занимава с убийства и подобни случаи.

Това вече ми беше известно, разбира се. Поне веднъж в седмицата проверявах в Гугъл какво ново има около Бреде Спере; дали е направил някакви изявление относно преследването на престъпната банда, занимаваща се с кражбата на картини. Освен това използвах всеки удобен случай да разпитвам за него. Осло не е голям град. Знаех разни неща.

— Колко жалко — небрежно подхвърлих аз. — Значи ще те лиши от редовните си посещения в галерията.

Тя се засмя и вдигна очи към мен, а аз погледнах надолу, към нея, усмихнах се и лицата ни се озоваха в различно от обичайното положение. За миг си помислих, че онова с Граф не се е случило; че въображението ми е изрисувало случката, като е прекалило със старанието си всичко да изглежда достоверно. Така например повечето хора се опитват да си представят какво би било най-голямото нещастие на света за тях, за да усетят как биха го преживели, дали биха могли да живеят с това. И сякаш за да се уверя сам, че всичко е било само сън, предложих на Диана най-после да осъществим през декември пътуването до Токио. Тя обаче ме изгледа изненадана и ми отговори, че е изключено да затвори галерията точно преди Коледа — в най-силния сезон за продажби. Освен това никой не ходел в Токио през зимата: тогава там стягал ужасен студ. Попитах я как й се струва да отидем през пролетта. Исках веднага да запазя билети. Не, дотогава имало твърде много време, за да го планираме отсега. Защо не изчакаме и да оставим времето да покаже? Да, отвърнах и тръгнах към спалнята с обяснението, че съм капнал от умора.

Слязох на долния етаж, влязох в детската стая и коленичих пред фигурата на мидзуко джидзо. Олтарът си стоеше непобутнат. Твърде много време, за да го планираме отсега. Да оставим времето да покаже. Извадих червената кутийка от джоба си, погладих гладката й повърхност с пръст и я поставих до малкия каменен Буда, който бдеше над водното ни дете.

— След два дни намерихме наркотрафиканта в едно селце. Криеше го съвсем младо момиче от чужд произход. Оказа се, че имат интимна връзка. Трафикантите обикновено омайват точно такива невинни момичета, още деца, и ги използват като куриери, докато митничарите ги заловят и ги осъдят на доживотен затвор. От началото на лова минаха шейсет и пет дни — Клас Граф си пое дъх. — Лично аз нямах нищо против да продължи още шейсет и пет.

И млъкна. Началникът на информационния отдел наруши тишината:

— Арестувахте ли трафиканта?

— Не само него. И той, и любовницата му ни предоставиха достатъчно сведения, които ни позволиха да арестуваме двайсет и трима от ортаците му.

— Как…? — започна председателят на борда на директорите — Как успяхте да заловите такъв… ъъъ… десперадо?

— Всичко мина без излишни драми — отвърна Клас Граф и сключи ръце на тила си. — И в Суринам половете са равнопоставени. Когато нахлухме в дома му, той беше оставил оръжията си върху кухненската маса и помагаше на приятелката си да мелят месо.

Председателят на борда на директорите избухна в неудържим смях и погледна началника на отдел „Информация“, който се включи с пресекливия си, макар и по-предпазлив смях. Фердинанд допълни дуета им с пискливия си кикот. Гледах четирите лъснали весели лица и се питах защо в момента нямам ръчна граната.

След като Фердинанд приключи интервюто, реших аз да изпратя Клас Граф, а другите трима да си отдъхнат преди обобщението на беседата. Заведох Граф до асансьора и натиснах копчето.

— Беше много убедителен — казах, сключих ръце отпред и вдигнах очи към електронното табло с етажите. — Ще пожънеш големи успехи с умението си да съблазняваш хората.

— Как ги съблазнявам? Предполагам, ти не смяташ за нередно човек да се продава, Рогер.

— В никакъв случай. И аз на твое място щях да направя същото.

— Благодаря. Кога ще напишеш препоръката?

— Довечера.

— Чудесно.

Вратите на асансьора се разтвориха, влязохме и зачакахме.

— Чудех се… този човек, когото сте преследвали… — подхванах аз.

— Да?

— Да не би случайно да е бил същият, който те е изтезавал?

— Как разбра? — усмихна се Граф.

— Досетих се.

Вратите на асансьора се затвориха.

— И ти просто го залови и не направи нищо повече, така ли?

— Защо? Не ти се вярва, а? — попита Граф.

Вдигнах рамене. Асансьорът потегли.

— По план трябваше да го убия.

— Значи си имал да му отмъщаваш за сериозни мъчения?

— Да.

— А какво се случва с войник убиец от холандската армия?

— Нормално е да се погрижиш да го потулиш. С курацит.

— С отрова? В отровни стрели?

— В нашата част от света ловците на глави използват точно това.

Явно съвсем умишлено се изрази двусмислено.

— Разтвор на курацит в гумена топчица с големината на гроздово зърно с почти невидимо жило като на спринцовка. Пъхаш го в дюшека на жертвата. Когато легне, жилото се забива в кожата, а от тежестта му отровата от гумената топчица прониква в тялото му.

— Но той си е бил вкъщи. И онова момиче е било свидетел.

— Да.

— Как тогава го накара да издаде съучастниците си?

— Предложих му сделка. Накарах колегата ми да го държи, а аз мушнах ръката му в месомелачката и го предупредих, че ще я смеля на кайма, а после ще дам на кучето ни да изяде каймата пред очите му. И той пропя.

Кимнах. Представих си сцената. Излязохме от асансьора и се насочихме към входната врата. Отворих я и я задържах пред него.

— А какво стана, след като той ти каза имената им?

— Какво да стане? — Граф присви очи срещу слънцето.

— Ти спази ли твоята част от сделката?

— Аз… — Граф извади от джоба на ризата си чифт очила „Maui Jim Titanium“ и си ги сложи — … винаги спазвам обещанията си.

— Значи само си го арестувал? Струваше ли си два месеца да го преследваш и да рискуваш живота си?

— Не разбираш, Роджър — засмя се тихо Граф. — За човек като мен не съществува опцията да се откажа от преследването. Аз приличам на кучето си — резултат от гени и дресура. Аз съм ракета с топлинно насочване, която не позволява на нищо да я спре, и всъщност се стреми към собственото си унищожение. Опресни си знанията по психология. — Докосна ръката ми и прошепна: — А диагнозата запази за себе си.

— А момичето? — все още държах вратата. — Как я накара да говори?

— Тя беше само на четиринайсет.

— И?

— Ти как мислиш?

— Нямам представа.

Граф въздъхна дълбоко.

— Не знам защо си останал с такова впечатление за мен, Рогер. Не подлагам на разпит малолетни момичета. Лично я заведох до Парамарибо, с войнишката си заплата й купих самолетен билет и я качих на първия самолет за родината й, преди суринамската полиция да се е докопала до нея.

Изпратих го с поглед, докато вървеше с бързи крачки към сребристосивия лексус „GS 430“ на паркинга.

Навън беше ослепително красива есен. На тази дата в деня на сватбата ми валеше дъжд.

[1] КРИПОС — норвежка служба за борба с организираната престъпност. — Бел.прев. ↑

Десета глава
Сърдечен порок

Натиснах звънеца на Лоте Мадсен за трети път. Нямаше надпис с името й, но след достатъчно на брой посещения не се съмнявах, че този звънец на улица „Айлерт Сунд“ е неин.

Мракът и температурата паднаха рано и бързо. Зъзнех. Следобед й се обадих от офиса и я попитах дали може да се отбия към осем. Тя се колеба дълго. Най-сетне с едносричен отговор изрази съгласие да ме приеме и аз разбрах, че така нарушава обещание, което е дала на себе си: никога повече да не се занимава с мен, защото я бях зарязал абсолютно безжалостно.

Домофонът избръмча и веднага дръпнах вратата, все едно се боях да не пропусна единствения си шанс да вляза. Качих се по стълбите. Не исках да рискувам да срещна някой любопитен съсед, който да ме зяпа, оглежда и да си прави изводи.

Зад открехнатата врата зърнах бледото й лице.

Влязох и затворих.

— Ето ме пак.

Тя мълчеше. Нищо необичайно.

— Как си? — попитах.

Лоте Мадсен вдигна рамене. Изглеждаше точно както при първата ни среща: изплашено пале, рошаво, с боязливи кафяви очи. Гъстата коса се спускаше от двете страни на лицето й, тялото й стоеше леко прегърбено, а широките безцветни дрехи създаваха впечатлението, че посвещава времето си главно на стремежа да скрие тялото си, защото не желае да подчертава формите му. Не разбирах по каква причина го прави: имаше хубава фигура, добре сложена, с гладка, безупречна кожа. Излъчваше обаче покорност, каквато според мен излъчват жените, жертви на физическо насилие, изоставяни, никога не получаващи каквото заслужават. Вероятно точно това събуди у мен инстинкта на закрилник — изобщо не подозирах за него — както и други, не особено платонични чувства, залегнали в основата на краткотрайната ни връзка. Или афера. Афера. Връзка внушава усещането за настояще. Афера — за минало. За първи път срещнах Лоте Мадсен на един от летните вернисажи на Диана. Лоте, застанала в другия край на галерията, бе впила поглед в мен и го отмести доста късно. Мъжете винаги се ласкаят, спипат ли така жена на местопрестъплението, и понеже явно тя не възнамеряваше да ме погледне отново, се приближих до картината, която оглеждаше, и се представих. Направих го най-вече от любопитство, защото винаги съм бил — като се има предвид природата ми — невероятно верен на Диана. Злите езици сигурно ме упрекват, че моята вярност е по-скоро хитро пресмятане на риска отколкото любов; че осъзнавам колко по-атрактивна е Диана и затова не бих се осмелил да й изневеря, освен ако не искам до края на живота си да се задоволявам с партньорки на моето ниво.

Възможно е да са прави. Лоте Мадсен е на моето ниво. Прилича на откачена художничка и веднага предположих, че навярно е точно такава или е приятелка на някой откачен художник. Как иначе да си обясня, че жена в широки кафяви панталони от рипсено кадифе и в скучен тесен сив пуловер е успяла да влезе на вернисажа? Тя обаче се оказа купувач. Не купуваше за собствена сметка, разбира се, а от името на датска фирма, която обзавеждала новите си офиси в Одензе. По професия Лоте е преводач на свободна практика от норвежки и испански; превежда брошури, статии, инструкции за употреба, филми и специализирана литература, фирмата в Одензе била един от редовните й клиенти. Лоте говореше тихо, с колеблива усмивка, все едно не разбираше защо си губя времето с нея. Веднага се увлякох по нея. Да, май това е точната дума: увлякох се. Беше очарователна и мъничка. 159 см. Дори нямаше нужда да я питам, защото умея да преценявам ръста на хората на око. Онази вечер се сдобих с телефонния й номер и обещах да й изпратя снимки на картини от художника, чиито творби са изложени в галерията. Тогава очевидно съм го направил съвсем безкористно.

На втората ни среща в „Sushi & Coffee“ й обясних, че предпочитам да й покажа разпечатани снимки на хартия, вместо просто да й ги изпратя на електронната поща, защото изображенията на компютърния екран — точно като мен — лъжат.

След като прегледахме набързо снимките, й разказах, че съм нещастно женен, но все още търпя, защото се чувствам задължен на съпругата ми, която ме обича безгранично. Това е най-изтърканото клише в ситуацията „семеен мъж пробва как ще реагира неангажирана жена“, но се надявах да не го е чувала. На мен също не са ми го казвали, но поне бях чувал за него и го смятах за ефективно. Тя погледна часовника и каза, че трябва да тръгва. Попитах я дали е удобно да се отбия някоя вечер у тях и да й покажа творбите на друг художник, който според мен е много по-изгодна инвестиция за клиента й в Одензе. След кратко колебание все пак се съгласи.

И аз отидох при нея с копия на няколко лоши картини от галерията и бутилка хубаво червено вино от избата. От мига, когато ми отвори вратата на апартамента си в една топла лятна вечер, Лоте изглеждаше обречена. Разказвах й забавни истории за конфузни ситуации, в които съм попадал. Те привидно те представят в неблагоприятна светлина, но в действителност показват, че притежаваш достатъчно самочувствие и съзнание за постигнатите успехи и ти позволяват да посегнеш към самоиронията. Лоте ми разказваше за себе си. Била единствено дете и през детските и юношеските си години се местела къде ли не с родителите си. Баща й работел като главен инженер в интернационална компания, занимаваща се с производството на напоителни системи. Лоте не усещала нито една страна като своя родина. Норвегия или другаде — било й все едно къде живее. Вярвах й. За жена, която владее толкова езици, говореше малко. Нали е преводачка, помислих си. Предпочита да чете за чужди съдби, вместо да се съсредоточава върху своята. Попита ме каква е жена ми. „Жена ти“ — така я нарече тя, макар да знаеше името на Диана. Нали беше получила покана за вернисажа. По този начин ме накара да се почувствам по-спокоен. На нея също й олекна.

Разказах й как бракът ни е преминал през сериозна криза, когато „жена ми“ забременяла, а аз не съм искал да имаме дете и според нея съм я убедил да направи аборт.

— Наистина ли го направи? — попита Лоте.

— Явно да.

Забелязах промяна в изражението й и я попитах каква е причината.

— Родителите ми ме убедиха да направя аборт, когато забременях като тийнейджърка. Детето ми нямаше да има баща. Оттогава ги намразих. И тях, и себе си.

Преглътнах с мъка няколко пъти и се помъчих да й обясня.

— Плодът имаше синдрома на Даун. Осемдесет и пет процента от всички родители, които разберат, че ще се роди дете с този синдром, избират майката да направи аборт.

Веднага се разкаях за думите си. Какво си въобразявах? Че като я излъжа за синдрома на Даун, Лоте щеше да разбере защо не искам да имам дете от собствената си съпруга?

— Съществувала е голяма вероятност жена ти да изгуби детето от само себе си — отбеляза тя. — Синдромът на Даун често е съпроводен от вроден сърдечен порок.

Сърдечен порок, отекна в мислите ми. Изпитвах гореща благодарност към нея, задето се опитваше да облекчи угризенията ми и да опрости нещата заради мен и заради двама ни. След час вече бяхме съблекли всичките си дрехи и ликувах заради победа, която човек, свикнал да побеждава, би сметнал за твърде незначителна. Аз обаче се реех из облаците дни наред. Седмици. По-точно три седмици и половина. Бях си намерил любовница. Зарязах я след двайсет и четири дни.

Сега, когато я гледах пред мен в преддверието на апартамента й, всичко ми се струваше нереално.

Хамсун е написал, че ние, хората, се пресищаме от любов. Омръзва ни онова, което получаваме в големи дози. Наистина ли сме толкова банални? Очевидно да. Не това обаче се случи с мен. Аз просто имах угризения на съвестта. Не защото не можех да отвърна на любовта на Лоте, а защото обичах Диана. Рано или късно щях да призная на любовницата си какво изпитвам към жена си, но решението в мен узря след малко странна случка. Изминаха двайсет и четири дни от началото на аферата ни. Наближаваше краят на лятото. С Лоте лежахме в тесния й двустаен апартамент на улица „Айлерт Сунд“. Преди това цяла вечер разговаряхме или, по-точно, аз говорих. Описвах и разяснявах как е устроен животът според мен. Бива ме да философствам. По паулукоелювски омайвам непридирчивите в интелектуално отношение и дразня по-претенциозните. Меланхоличните кафяви очи на Лоте следяха неотклонно движенията на устните ми, поглъщаха всяка изречена дума и виждах как Лоте буквално потъва в моя свят, изтъкан от домашно изработени мисловни нишки, как мозъкът й припознава моите разсъждения като свои, как се влюбва в душата ми. Самият аз отдавна се бях влюбил в нейното влюбване, в преданите й очи, в мълчанието и тихото й, едва доловимо стенание, докато се любим — толкова различно от воя на Диана, който звучи като циркуляр. Влюбването ме държа в състояние на постоянна възбуда в продължение на три седмици и половина. И така, онази вечер сложих край на монолога и погледите ни се срещнаха. Наведох се напред, сложих ръка на гърдите й и тя потръпна — или може би това бях аз — а после се втурнахме към спалнята и към леглото от „ИКЕА“, широко сто и един сантиметра, с предразполагащото име „Бреке“[1]. Тази вечер, за разлика от друг път стенанията й бяха по-шумни и тя ми прошепна нещо на датски. Не го разбрах, защото датският, напълно обективно погледнато, е труден език. Датските деца проговарят по-късно от връстниците си в останалите европейски държави. Обаче думите й ми подействаха възбуждащо и ускорих темпото. Обикновено Лоте не реагираше на забързването, но тази вечер хвана бедрата ми и ги притегли към себе си. Разтълкувах действията й като желание още да увелича честотата и силата. Подчиних се, но си представих баща ми в отворения ковчег по време на погребението му. Този метод е доказано ефикасен срещу преждевременна еякулация. Във въпросния случай — срещу еякулация въобще. Макар Лоте да ме уверяваше, че взема противозачатъчни, мисълта за нежелана бременност ми докарваше сърцебиене. Не знаех дали Лоте стига до оргазъм, докато се любим. Приглушените й, овладени стонове ме навеждаха на мисълта, че оргазмът при нея би се проявил като леки бразди по повърхността, тоест бих могъл да го пропусна. А Лоте беше изключително деликатно създание и не исках да я притеснявам с въпроси. Затова се оказах напълно неподготвен за случката. Изведнъж усетих, че трябва да престана, но си позволих още един последен, силен тласък. Сякаш ударих нещо в утробата й. Тялото й се вцепени, а очите и устата се отвориха широко. После тя се разтресе и за кратък миг, изпълнен с диво отчаяние, се изплаших, че съм предизвикал епилептичен припадък. Усетих как нещо топло, още по-топло от утробата й, обгръща члена ми и след секунда вълна от течност плисна върху корема, хълбоците и топките ми. Надигнах се на лакти и се вторачих с невярващи от ужас очи там, където телата ни се сливаха в едно. Утробата й се сви, сякаш искаше да ме изтласка. От гърдите й се изтръгна дълбок стон — през живота си не бях чувал такъв рев. После се надигна следващата вълна и течността рукна от тялото й, потече между хълбоците ни и намокри дюшека, където първата вълна още не беше попила. Боже господи, помислих си. Пробил съм дупка в тялото й. В паниката мозъкът ми търсеше причинно-следствената връзка. Тя е бременна, предположих. И аз съм пробил торбичката на зародиша. Затова сега тази мръсотия тече по леглото. Божичко, плуваме в живот и смърт, това е водно дете, второто водно дете! Бях чел за така наречения воден оргазъм при жените, разбира се. Бях гледал и два-три порнофилма на тази тема, но подобен оргазъм ми приличаше на някаква измишльотина, лъжа, плод на мъжкото желание да имаш равностоен еякулиращ партньор. Тогава в главата ми се въртеше една-едничка мисъл: това е възмездие, божието наказание, задето убедих Диана да направи аборт; с непредпазливите си действия отнех живота на още едно невинно дете, ужасих се аз.

Скочих от леглото и дръпнах рязко завивката. Лоте се сепна. Аз обаче изобщо не гледах свитото й голо тяло. Взирах се в тъмното петно върху чаршафа, което продължаваше да се разширява. Постепенно се досетих какво се е случило. А по-важното беше, че ми просветна какво — за щастие — не се беше случило. И все пак гледката нанесе своите незаличими щети върху съзнанието ми. Вече нямаше връщане назад.

— Ще си тръгвам — казах. — Това не може да продължава.

— Какво? — прошепна едва доловимо Лоте, свита в зародишна поза.

— Ужасно съжалявам, но съм решил да се прибера и да помоля Диана за прошка.

— Няма да ти прости — простена Лоте.

Докато измивах мириса й от ръцете и устните си в банята, не чух звук от спалнята. Излязох от жилището й и внимателно затворих вратата.

А сега — три месеца по-късно — отново стоях в преддверието й и си бяхме разменили ролите: аз я гледах с очи на куче.

— Можеш ли да ми простиш? — попитах.

— Тя не можа ли? — на свой ред попита Лоте с монотонен глас. Вероятно просто датчаните говорят винаги с такава интонация.

— Така и не й признах какво се случи.

— Защо?

— Не знам. Вероятно защото имам сърдечен порок.

Тя ме изгледа продължително. Стори ми се, че в кафявите й, прекалено меланхолични очи зърнах бегла усмивка.

— Защо дойде?

— Защото не успях да те забравя.

— Защо дойде? — повтори твърдо тя. Досега не я бях виждал в такава светлина.

— Ами смятам, че… — подхванах.

— Защо, Рогер? — прекъсна ме тя.

— Вече не й дължа нищо — въздъхнах. — Има си любовник.

Последва продължително мълчание. Лоте издаде съвсем леко долната си устна.

— Разби ли ти сърцето?

Кимнах.

— И сега искаш аз да го излекувам?

За пръв път чувах тази мълчалива жена да се изразява с такава лекота и непринуденост.

— Няма да успееш, Лоте.

— Прав си, няма да успея. Знаеш ли кой е любовникът й?

— Един тип, който дойде на интервю за работа при нас. Няма да получи мястото, така да го кажем. Може ли да говорим за нещо друго?

— Само да говорим ли?

— Ти решаваш.

— Добре. Само ще разговаряме. Темата е твоя грижа.

— Дадено. Донесох и бутилка вино.

Тя поклати глава едва забележимо. Обърна се. Последвах я.

Изпихме виното и заспахме на дивана. Събудих се с глава в скута й. Милваше косата ми.

— Знаеш ли кое ми направи най-силно впечатление на първата ни среща? — попита Лоте, когато забеляза, че съм буден.

— Косата — отвърнах.

— И преди ли съм ти го казвала?

— Не.

Погледнах си часовника. Девет и половина. Време да се прибирам у дома. В останките от разбития ми дом, ако трябва да съм точен. Само мисълта ме накара да изтръпна.

— Ще ме приемеш ли пак? — попитах.

Тя видимо се колебаеше.

— Нуждая се от теб — отроних.

Знаех, че този аргумент не крие особена тежест. Беше заимстван от жена, която предпочиташе „Куинс Парк Рейнджърс“, защото отборът я караше да се чувства нужна. За жалост обаче не разполагах с по-убедителен аргумент.

— Ще видим — отговори Лоте. — Трябва ми малко време да си помисля.

Заварих Диана с голяма книга в ръка. Ван Морисън пееше „… someone like you make it all worth while“[2]. Приближих се до нея безшумно и прочетох заглавието на корицата на глас:

— „Детето в нас се пробужда“?

Тя се стресна, но се усмихна и побърза да прибере книгата на етажерката зад гърба си.

— Закъсня, скъпи. Днес прави ли нещо приятно, или само работи?

— И двете — отвърнах и се приближих до прозореца.

Гаражът се къпеше в бяла лунна светлина. Оставаше много време до идването на Уве.

— Обадих се тук-там и обмислях кого да препоръчам за мениджър на „Патфайндър“.

— Колко вълнуващо! — въодушевено плесна тя с ръце. — Нали там щеше да работи онзи, с когото те запознах… как му беше името?

— Граф.

— Да, Клас Граф! Много бързо забравям. Надявам се да купи от галерията някоя скъпа картина, след като му съобщиш за назначението. Заслужавам го, нали?

Тя се засмя весело, изтегна слабите си крака, свити досега, и се прозя. Сякаш нечия безжалостна ръка ме стисна за сърцето, както би стиснала балон с вода. Извърнах се към прозореца, та тя да не види болката, изписана по лицето ми. Жената, която смятах за неспособна на изневяра, не само умееше да се преструва, но и играеше ролята си като истинска професионалистка. Преглътнах и изчаках да си възвърна спокойния глас.

— Граф не е нашият човек — отсякох, докато гледах отражението й в прозореца. — Ще препоръчам друг.

Диана не беше професионалистка — не успя да се овладее след тази новина. Брадичката й увисна от изненада.

— Шегуваш ли се, скъпи? Та той е перфектен! Нали ти сам каза…

— Сгреших.

— Сгрешил си?

Не без задоволство долових пискливите нотки в гласа й.

— Какво, по дяволите, искаш да кажеш?

— Граф е чужденец и е висок под един и осемдесет. Страда от сериозни личностни разстройства.

— Под един и осемдесет? За бога, Рогер, ти нямаш един и седемдесет. И не той, а ти имаш личностни разстройства!

Улучи болното ми място. Не ме засегна частта с личностните разстройства, за тях вероятно беше права. Помъчих се да запазя самообладание:

— Защо се разпали толкова, Диана? И аз възлагах големи надежди на Клас Граф, но всеки ден се случва хората да ни разочароват и да не оправдаят очакванията ни.

— Ти… грешиш. Не виждаш ли? Той е най-подходящият кандидат!

Обърнах се с лице към нея и се опитах да се усмихна снизходително.

— Слушай, Диана, аз съм един от най-добрите в професията си. По-точно в преценката и подбора на хора. Случва се да сгреша в личния си живот…

Лицето й леко трепна.

— … но никога в професионалния. Никога.

Тя мълчеше.

— Скапан съм — казах. — Снощи не спах добре. Лека нощ.

Легнах си. Чувах стъпките й на горния етаж. Диана крачеше нервно напред-назад. Макар да не успях да доловя гласа й, знаех, че тя върви така, когато говори по мобилния си телефон. Според мен това е обща черта на поколенията, израснали без безжичната технология. Ние се движим, докато говорим по телефона, сигурно защото все още ни удивлява фактът, че това е възможно. Съвременният човек отделя шест пъти повече време за общуване от прадедите ни — прочетох го някъде. Общуваме повече, но дали общуваме по-пълноценно? Защо например не попитах Диана какво е правила в апартамента на Клас Граф? Дали защото знам, че тя няма да отговори на въпроса ми и в крайна сметка ще разчитам на собствените си догадки и предположения? Дори да бе представила срещата им като случаен гаф, нямаше да й повярвам. Никоя жена не би изманипулирала съпруга си да назначи на високоплатена работа мъж, с когото е преспала само веднъж. Имах и други причини да си трая, разбира се. Докато се преструвам, че не подозирам за връзката им, няма опасност да ме обявяват за заинтересован и да предоставят преценката за неговата кандидатура на Фердинанд. Това ми позволява спокойно да осъществя малкото си жалко отмъщение и да намеря обяснение как съм заподозрял Диана в изневяра. Изключено е да й разкрия, че редовно се промъквам в чужди жилища и крада картини. Обърнах се в леглото. Токчетата й ми изпращаха монотонните си неразгадаеми морзови сигнали. Исках да заспя, да сънувам, да се пренеса другаде. А после да се събудя и да не помня нищо. Ето това е основната причина да не зачеквам темата пред Диана: докато не сме изрекли подозренията си на глас, все още съществува възможността да забравим, да заспим и да сънуваме, а когато се събудим, всичко това да е изчезнало, да се е превърнало в нещо абстрактно, в сцени от въображението ни като онези мислени изневери и фантазии, които се появяват ежедневно във всички — дори в най-всепоглъщащите любовни връзки.

Изведнъж съобразих: ако наистина говори по мобилен телефон, значи си е купила нов. Видът на новия й телефон е конкретното, видимо и неопровержимо доказателство, че случилото се не е само сън. Когато тя най-сетне влезе в спалнята и се съблече, се престорих на заспал. Ала на бледия лъч лунна светлина, процеждащ се между завесите, видях как изключи мобилния си телефон, преди да го пусне в джоба на панталона си. Телефонът беше същият: черен „Прада“. Сигурно сънувах. Усетих как сънят ме хваща и завлича надолу. Или пък Диана си е купила същия телефон. Вече не потъвах. Или е намерила стария — значи пак са се срещали. Издигнах се, пробих повърхността и осъзнах, че тази нощ няма да мигна.

Около полунощ, все още буден, през отворения прозорец чух от гаража слаб звук. Сигурно Уве е дошъл да вземе Рубенс, предположих. Ала колкото и да се напрягах, не го чух да излиза. Вероятно все пак бях заспал. Сънувах свят под морето. Щастливи, усмихнати хора. Жените са неми, а от устите на децата излизат мехурчета с думи. Нищо не вещаеше кошмара, който ме очаква в другия край на съня.

[1] Бреке (норв.) — счупвам. — Бел.прев. ↑

[2] Someone like you make it all worth while (англ.) — човек като теб осмисля цялото ми съществуване. — Бел.прев. ↑

Единайсета глава
Курацит

Станах в осем и закусих сам. За виновна съпруга Диана спеше учудващо спокойно. А аз дремнах едва няколко часа. В девет без петнайсет слязох и отключих вратата на гаража. От отворен прозорец в района се носеше музика. Познах „Турбонегер“, но не по мелодията, а по английското произношение. Лампата на тавана се включи автоматично и огря волвото. Чакаше величествено, но покорно своя собственик. Хванах дръжката на вратата и подскочих от ужас. На шофьорското място седеше човек! След първоначалния шок разпознах издълженото като весло лице на Уве Шикерюд. Явно нощните преходи го бяха изтощили и той седеше със затворени очи и полуотворена уста. Спеше дълбоко, защото не помръдна, когато отворих вратата.

— Добро утро, Шикерюд! — поздравих с глас, усвоен по време на тримесечен сержантски курс, който посещавах въпреки протестите на баща ми.

Клепачите му дори не трепнаха. Поех си дъх, за да изсвиря сутрешният сигнал за ставане от сън, но забелязах, че кората на тавана е отворена и отвътре се подава ръбът на Рубенсовата картина. Побиха ме студени тръпки, както през лятото, когато ефирен облак засенчи слънцето. Вместо да правя опити да го събудя, хванах рамото му и го разклатих леко. Никаква реакция. Разтърсих го. Главата му се мяташе напред-назад. Долепих палеца и показалеца си до мястото, където би следвало да е сънната артерия, но се оказа невъзможно да преценя дали усещам пулса на неговото, или на моето сърце, блъскащо лудо в гърдите ми. Той беше студен. Твърде студен? С разтреперани пръсти повдигнах клепачите му. Това сложи край на съмненията ми. Неволно отскочих назад. Черните му зеници се взираха безжизнено в мен.

Винаги съм се смятал за човек, способен да мисли трезво в критични ситуации, без да изпада в паника, вероятно защото в живота си само веднъж съм се сблъсквал с достатъчно критична ситуация: когато Диана забременя. Тогава здравата се паникьосах. Май все пак излизаше, че не съм никак хладнокръвен. В момента ме налегнаха съвсем нерационални мисли. Например: трябва да измия колата; ризата на Уве Шикерюд — с пришита емблема на Диор — вероятно е купена по време на екскурзиите му до Тайланд; въпреки преобладаващото мнение „Турбонегер“ са много добра банда. Разбирах обаче какво се случва с мен. Всеки миг щях да изгубя самообладание. Стиснах очи и прогоних мислите от главата си. Отворих очи. Признавам, в душата ми се прокрадна, макар и нищожна надежда. Но не, реалността си беше същата. Трупът на Уве Шикерюд все още се намираше в колата ми.

Първо взех съвсем просто решение: да се отърва от тялото. Ако някой го намери тук, ще ме разобличат. Бутнах Шикерюд напред към волана, подпрях се на гърба му, хванах го през гърдите и го изтеглих навън. Тежеше много, а ръцете му се отплеснаха нагоре, все едно се мъчеше да ми се изплъзне. Вдигнах го и го подхванах наново, но се случи пак същото. Ръцете му се пречкаха пред лицето ми, а един пръст се заби в ъгъла на устата ми. Усетих как изгризаният му нокът одраска езика ми и започнах да плюя, но продължавах да усещам вкуса на горчив никотин. Пуснах тялото върху пода на гаража, отворих багажника, ала когато понечих да го кача вътре, в ръцете ми останаха само якето и ризата менте, а самият Уве не помръдна от цимента. Изругах, хванах го за колана, дръпнах и го запратих с главата напред в багажника с обем четиристотин и осемдесет литра. Чу се тъп удар. Затръшнах капака на багажника и потърках длани една в друга, както прави човек след добре свършена физическа работа.

Върнах се на шофьорското място. По седалката не се виждаха следи от кръв. Беше постлана с постелка от дървени топчета — такива постелки използват таксиметровите шофьори по цял свят. От какво, по дяволите, бе пукнал Уве? Слабо сърце? Инсулт? Свръхдоза или нещо друго? Стигнах до извода, че аматьорското диагностициране е пълна загуба на време, качих се в колата и усетих топлината от тялото на Уве, останала по дървените топчета. Тази постелка за автомобилна седалка беше единственото ми стойностно наследство от баща ми. Използваше я, защото страдаше от хемороиди, а аз — за да предотвратя гадната болест, ако съм генетично предразположен. Внезапна болка прониза едното ми бедро, подскочих и ударих коляното си във волана. Веднага излязох от колата. Болката изчезна, но несъмнено нещо ме убоде. Надвесих се над седалката и започнах да оглеждам внимателно постелката. На приглушеното осветление в купето не забелязах нищо необичайно. Дали някоя полумъртва оса не се бе промушила през дървените топчета? Не и в края на есента. Нещо проблесна. Наведох се. Тънко, почти невидимо метално острие се подаваше между редовете с топчета. Понякога мозъкът работи твърде бързо и съзнанието не му насмогва. Само това обяснение имам за смътното предчувствие, което накара сърцето ми да заудря бясно в гърдите още преди да повдигна постелката и да видя какво представлява острието.

Наистина има размерите на гроздово зърно и е изработено от гума, както обясни Граф. Топчето не е съвсем кръгло. Дъното му е плоско, вероятно защото иглата на върха трябва винаги да сочи право нагоре. Долепих гуменото топче до ухото си и го разклатих, но не чух нищо. Извадих късмет. Явно цялото съдържание се бе изсипало в тялото на Уве Шикерюд, когато е седнал върху него. Разтрих задника си и опипах мястото. Чувствах се леко замаян, но ми се стори нормално предвид обстоятелствата: носих на ръце трупа на свой колега и ме прободе игла с курацит — смъртоносно вещество, най-вероятно предназначено за мен. Изведнъж ме напуши смях. Понякога страхът оказва такова въздействие върху нервите. Затворих очи и вдишах. Дълбоко. Съсредоточих се. Смехът изчезна, надигна се гняв. Мамка му, направо не е за вярване. Или напротив? Какво странно има в това агресивен психопат като Клас Граф да използва отрова, за да очисти съпруга на любовницата си? Започнах ожесточено да ритам гумата на волвото. Един, два, три пъти. Върхът на обувката ми марка „Джон Лоб“ посивя.

Но как е успял Клас Граф да влезе в колата ми? Какво, по дяволите…

Вратата на гаража се отвори и вътре влезе отговорът на моя въпрос.

Дванайсета глава
Наташа

Застанала на вратата, Диана се взираше в мен. Явно се бе облякла набързо, защото косата й стърчеше на всички страни. Гласът й звучеше като едва доловим шепот:

— Какво става, скъпи?

Аз я гледах и изпитвах неистово желание да я попитам същото, а разбитото ми сърце се разпадаше на все по-малки парчета.

Диана. Моята Диана. Няма кой друг да е бил. Сложила е отровата под седалката ми. Двамата с Граф са съучастници.

— Тъкмо се канех да се кача в колата и видях тази игла да се подава от седалката — обясних и й показах гуменото топче.

Тя се приближи и пое внимателно оръжието на убийството. Предпазливостта й я издаде.

— Видял си тази игла? — попита, без да успее да скрие недоверието си.

— Имам набито око — отвърнах, макар да не очаквах тя да долови или да се смути от горчивия намек, скрит зад тривиалната фраза.

— Значи си извадил късмет, щом не си седнал върху нея — констатира Диана и заоглежда гуменото топче. — Какво всъщност представлява?

Да, определено е истинска професионалистка.

— Нямам представа — отроних. — Защо дойде в гаража?

Погледна ме, устните й се разтвориха и за миг се вторачи в нищото.

— Ами аз…

— Да, скъпа?

— Лежах си в леглото и чух, че слизаш в гаража, но не чух нито двигателя, нито да тръгваш. Притесних се да не се е случило нещо лошо. И се оказах права.

— Не се е случило нищо лошо. Това е само някаква игличка, скъпа.

— Тези игли понякога са опасни, скъпи!

— Наистина ли?

— Не си ли чувал? С тях се пренасят ХИВ, бяс, какви ли не вируси и инфекции.

Направи крачка към мен. Движенията на тялото й ми бяха добре познати: начина, по който погледът й омекна, как устните й се изтеглиха напред. Канеше се да ме прегърне. Нещо в погледа ми обаче я отказа.

— А, да — тя погледна гуменото топче и го остави върху дърводелския плот, който така и не започнах да използвам.

Диана бързо се приближи до мен, прегърна ме, наведе се леко, за да изравни разликата във височината, опря брадичка о врата ми и прокара лявата си ръка през косите ми.

— Малко се притеснявам за теб, съкровище.

Сякаш ме прегърна напълно непозната жена. Всичко, дори ароматът й, ми се сториха различни. Или пък просто е попила неговата миризма? Потръпнах от погнуса. Ръката й се движеше напред-назад и ме масажираше, все едно ме сапунисваше; все едно въодушевлението й от косата ми придобива нови висоти точно в този момент. Прииска ми се да я зашлевя, така — с длан, за да усетя съприкосновението, удара на кожа по кожа, да усетя болката и шока.

Ала затворих очи и не я спрях. Оставих я да ме масажира, да ме размеква, да ме глези. Вероятно имам много болна психика.

— Време е да тръгвам за работа — казах, защото ме налегна чувството, че няма да спре. — До дванайсет трябва да подготвя препоръката.

Тя обаче не искаше да ме пусне и се наложи да се освободя от прегръдката й. Нещо проблесна в очите й.

— Какво ти е? — попитах.

Не ми отговори. Само поклати глава.

— Диана…

— Приятен ден — прошепна тя, а гласът й леко потрепери. — Обичам те.

И излезе от гаража.

Исках да се втурна след нея, но не го направих. Какъв смисъл има да утешавам жената, която се опита да ме убие? В кое изобщо има смисъл? Качих се в колата, изпуснах въздуха през зъби и се погледнах в огледалото.

— Налага се да оцелееш, Рогер — прошепнах. — Вземи се в ръце, защото трябва да оцелееш.

Избутах картината на Рубенс под кората на тавана, затворих тайника, запалих двигателя, чух как вратата на гаража се вдига, излязох на заден и поех бавно по завоите към центъра.

Автомобилът на Уве, паркиран до тротоара четиристотин метра по-надолу, можеше чудесно да си стои там седмици наред, без някой да реагира, докато падне снегът и се появи снегорин. Повече ме тревожеше фактът, че в багажника си возех труп и ми предстоеше да се отърва от него. Обмислих ситуацията. Предпазливостта ми в общуването с Уве Шикерюд щеше да бъде богато възнаградена. Нужно бе само да оставя трупа някъде и никой не би могъл да ме свърже с мъртвеца. Някъде, но къде?

Първата възможност, която ми хрумна, бе инсталацията за изгаряне на отпадъци в Грьонму. Предварително трябваше да опаковам трупа, за да го закарам до самата пещ, да отворя багажника, да разтоваря трупа върху площадката и той да се озове право в нажеженото море от пламъци. Основният недостатък на идеята беше, че рискувах по същото време около мен и други хора да разтоварват отпадъци за изгаряне. Имаше и опасност служителите да наблюдават с видеокамери кой какво изхвърля в пещта. Ами ако изгоря трупа на някое отдалечено място? Човешкото тяло гори доста трудно. Бях чел някъде, че в Индия отделят средно по десет часа за изгарянето на един труп. Защо да не се върна в гаража — Диана вече е отишла в галерията — и най-сетне да се възползвам от дърводелския плот и от триона, които моят тъст без забележима ирония ми подари за Коледа? Ще разчленя трупа на средно големи парчета, ще ги увия в найлон заедно с едри камъни и ще ги изхвърля в някое от стотиците горски езера из околностите на Осло. Заудрях чело с юмрук. Какви глупости ми минаваха през ума! Защо ми е изобщо да разчленявам трупа? Първо: нима не съм гледал достатъчно епизоди на „От местопрестъплението“, та да не знам, че така направо си прося ареста? Пръски от кръв или лек отпечатък от зъбците на триона — и ще се окажа натясно. Второ: защо да си правя труда да крия трупа? Защо просто не намеря някой пуст мост и не преметна тленните останки на Шикерюд през парапета? Вероятно тялото ще изплува и ще го открият, но какво от това? Няма какво да ме свърже с убийството. Не познавам човек на име Уве Шикерюд. Дори не мога да произнеса думата „курацит“.

Спрях се на долината Маридален. Намира се само на десет минути път от центъра. Долината изобилства от езера и реки. А преди обяд в делничен ден там не се мяркат хора. Обадих се на Ида/Уда и й съобщих, че ще закъснея за работа.

Карах половин час. Минах покрай няколко милиона кубика гора и две села, извадени като от комикс, намиращи се шокиращо близо до столицата на Норвегия. И там, по един страничен път, застлан с чакъл, открих подходящ мост. Спрях колата и изчаках пет минути. Не се виждаха нито хора, нито автомобили, нито къщи. В тишината чух само отделни зловещи писъци на птица. Гарван? Нещо черно, във всеки случай. Черно като водата, застинала неподвижно и загадъчно само на метър под моста. Идеално. Излязох и отворих багажника. Уве лежеше, както го бях оставил: по очи, с отпуснати ръце и леко извит назад задник. Огледах се за последен път, за да се уверя, че съм съвсем сам, и се захванах за работа. Действах бързо и експедитивно.

Трупът падна във водата. Чу се изненадващо скромно плясване, по-скоро жвакане, все едно езерото реши да стане мой съучастник в тъмното ми дело. Облегнах се върху парапета и се вторачих в тихата равна водна повърхност. Опитах се да си представя какво ще правя отсега нататък. В същото време ми се стори, че виждам как Уве Шикерюд се издига към мен: бледозелено лице с широко отворени очи се стремеше към повърхността; мъртвец с кал в устата и водорасли в косата. Тъкмо когато реших вкъщи да гаврътна едно уиски, за да си успокоя нервите, лицето проби водата и се надигна към мен. Изкрещях. И трупът изкрещя, а предсмъртният му крясък сякаш изсмука целия кислород от въздуха. И отново изчезна, черната вода го погълна. Вторачих се в мрака. Нима това не е сън? Беше си истина, ехото още отекваше над върховете на дърветата. Преметнах се през парапета и скочих. Притаих дъх в очакване да падна в леденостудената вода. Ударът се разпространи от петите до главата ми. Усетих твърда почва под краката си. Водата ми стигаше до кръста. Е, не съвсем твърда почва, нещо под единия ми крак се размърда. Бръкнах в мътната вода и напипах сякаш водорасло, но после пръстите ми усетиха човешка глава и изтеглих Уве Шикерюд. Лицето му изплува на повърхността. От очите му течеше вода. От гърдите му отново се изтръгна хъхрене на човек, който отчаяно се мъчи да диша и да живее.

Дойде ми много. За миг ми се прииска да го пусна и да се махна оттам.

Но не можех, нали?

Започнах да го влача към брега, Уве отново изгуби съзнание. С огромни усилия крепях главата му над водата. На няколко пъти едва не изгубих равновесие върху мекото, хлъзгаво дъно, което се люлееше под опропастените ми обувки „Джон Лоб“. За няколко минути все пак успях да изтегля Уве до брега, а после и да го занеса в колата.

Опрях чело на волана и си отдъхнах.

Проклетата птица се хилеше ехидно, докато колелата се отдалечаваха от дървения мост.

Както вече споменах, не бях ходил в дома на Уве, но знаех адреса му. Отворих жабката, извадих черния GPS и въведох името на улицата и номера. Междувременно едва не се блъснах в автомобил в отсрещното платно. GPS-ът изчисляваше, разсъждаваше и преценяваше кой е най-краткият път дотам. Аналитично и без да влага никакви чувства. Дори нежният, безстрастен женски глас, който започна да ме насочва, звучеше напълно невъзмутимо, все едно нищо не се е случило. И аз трябва да действам така, казах си, решително като машина, без да допускам грешки.

След половин час се озовах до жилището на Уве на тясна тиха уличка. Малката му стара къща се намира в горната част, срещу зелена стена от тъмна борова гора. Спрях пред стълбите, огледах къщата и установих, че грозната архитектура не е модерно откритие.

Уве седеше на седалката до мен, страшен като воден дух, блед като платно и вир-вода. Докато търсех ключове из джобовете му, се чуваше жвакане. Разтърсих го, за да го свестя. Той прикова в мен замъглените си очи.

— Можеш ли да вървиш? — попитах.

Уве ме гледаше, все едно съм извънземно. Беше издал долната си челюст още по-напред от обикновено и приличаше на кръстоска между каменните фигури на Великденските острови и Брус Спрингстийн.

Заобиколих колата, измъкнах Уве и го подпрях на вратата. За късмет успях да отключа още с първия ключ, който пробвах. Дано най-сетне настъпи краят на днешните нещастия, помислих си и завлякох Уве в къщата.

Чак вътре се сетих. Алармата. Определено не изпитвах никакво желание в жилището да довтасат служители на „Триполис“ или камерите да ме запишат как стоя до полумъртвия Уве Шикерюд.

— Каква е паролата? — изкрещях в ухото му.

Той се сепна и едва не го изпуснах.

— Уве! Паролата!

— А?

— Трябва да изключа алармата, преди да се е задействала!

— Наташа — промърмори той със затворени очи.

— Уве! Стегни се!

— Наташа…

— Паролата! — ударих му силен шамар и той тутакси облещи очи:

— Нали точно това ти казвам, глупак такъв. НАТАША!

Пуснах го, чух как се строполи на пода, а аз се втурнах към вратата. Намерих алармената кутия, скрита зад вратата: знам къде обикновено ги монтират служителите на „Триполис“. Малката червена точица мигаше — знак, че отброява секундите до задействането на алармата. Въведох името на руската уличница. Докато натисках копчетата, се сетих, че Уве страда от дислексия. Един господ знае как пише името й! Ала петнайсетте секунди изтичаха и нямаше време да го питам. Натиснах за последно буквата „а“, затворих очи и се приготвих да чуя звука. Чаках. Нищо. Червената светлинка престана да мига. Отдъхнах си и се опитах да не мисля колко секунди са ми оставали.

Върнах се при Уве, но него го нямаше. По следите го намерих в голяма стая. Очевидно служеше за всекидневна, работен кабинет, трапезария и спалня. В единия й край под прозореца имаше двойно легло, а в другия — монтиран на стената телевизор с плазмен екран. В средата на стаята, върху работен плот, забелязах пушка със сачми. Явно Уве се бе опитвал да я усъвършенства. Сега се бе добрал до леглото и стенеше. Вероятно от болка. Нямам представа какви са симптомите на отравяне с курацит, но се досещах до какво водят.

— Как си? — попитах и се приближих.

Ритнах нещо и то се търколи по изтъркания паркет. Погледнах надолу. Празни гилзи покриваха пода около леглото.

— Умирам — изохка той. — Какво стана?

— Седнал си върху спринцовка с курацит, скрита под седалката в колата.

— Курацит! — той надигна глава и се втренчи в мен. — Да не говориш за отровата курацит? Да не би в тялото ми да е попаднала шибана отрова?

— Да, но явно количеството не е достатъчно.

— В смисъл?

— Да те убие. Онзи тип сигурно не е улучил точната доза.

— Онзи тип? Кой?

— Клас Граф.

Главата на Уве отново се отпусна върху възглавницата.

— Проклятие! Само не ми казвай, че си прецакал всичко! Издал ли си ни, Браун?

— Нищо подобно — отвърнах и придърпах един стол до леглото. — Спринцовката в колата е свързана с… нещо съвсем друго.

— А не с факта, че му гепихме картината? С какво тогава?

— Не ми се говори за това. Целта на похищението съм аз.

— Курацит! — изрева Уве. — Трябва веднага да ме откараш в болница, Браун! Умирам! Защо, мамицата ти, ме доведе тук? Обади се на 113!

Той ми посочи някакъв предмет върху нощното шкафче. Първоначално го взех за пластмасова скулптура на две голи жени в поза 69, но после разбрах, че е телефон. Преглътнах.

— Не може да отидеш в болница, Уве.

— Не може ли? Налага се! Не ме ли чуваш какво ти казвам, тъпако! Умирам! Ще пукна!

— Изслушай ме. Щом разберат какво си погълнал, на секундата ще уведомят полицията. Курацитът не се купува с рецепта. Говорим за най-смъртоносната отрова на света от ранга на циановодородната киселина и антракса. Ще се озовеш директно на стола за разпит в КРИПОС.

— Е, и? Ще си трая.

— И какво ще обясниш?

— Все ще измисля нещо.

— Нямаш никакви изгледи за успех — поклатих глава аз. — Не и след като ти приложат Инбау, Рийд и Бъкли.

— А?

— Ще се сринеш психически. Налага се да останеш тук, разбра ли? Пък и вече си по-добре.

— Ти пък откъде знаеш, Браун? Да не си доктор? Не, ти си шибан ловец на глави, а дробовете ми в момента горят в огън. Имам дупка в далака, след час бъбреците ми ще откажат. Трябва да ме закараш в болница. И то веднага!

Уве се надигна на лакти, ала аз се спуснах към него и го принудих отново да легне.

— Ще ти донеса мляко от хладилника. То неутрализира отровата. В болницата няма да направят нищо по-различно.

— Освен да ме наливат с мляко?

Уве се опита отново да се изправи. Пак го блъснах назад. Внезапно започна да се задушава. Зениците му потънаха в черепа, главата му се отпусна върху възглавницата, устните му се разтвориха. Наведох се над лицето му и усетих дъха му, пропит с противния мирис на тютюн. Тръгнах из апартамента да търся нещо, което би облекчило болките му.

Намерих само куршуми и барут. Аптечката — с червен кръст отпред, каквито са изискванията — гъмжеше от кутии, според надписите пълни с деветмилиметрови куршуми. В кухненските долапи имаше още кутии с боеприпаси, някои с етикет „blanks“. Тоест халосни патрони. Сигурно Уве ги използва, за да стреля по телевизионни програми, които не му харесват. Този човек не е с всичкия си. Отворих хладилника и какво да видя: на рафта до кутията с мляко лежеше сребрист, лъскав пистолет. Взех го. Върху леденостудената дръжка видях гравирана марката: „Глок 17“. Претеглих оръжието в ръка. Предпазител очевидно липсваше, а в пълнителя имаше готов за изстрел куршум. С други думи, грабваш пистолета и веднага натискаш спусъка, ако например се намираш в кухнята и някой неочакван гост те изненада. Вдигнах очи към наблюдателните камери на тавана. Хрумна ми, че Уве Шикерюд страда от още по-сериозна параноя, отколкото съм предполагал. Вероятно граничи с психическо разстройство.

Взех пистолета и кутията с мляко. Ако не друго, то поне щях да използвам оръжието, за да го принудя да стои мирно, реши ли отново да се разлудува.

Зад ъгъла видях, че Уве пак се е изправил в леглото. Несъмнено припадъкът е бил само театър. В ръката си държеше свита пластмасова жена с изплезен език.

— Бързо изпратете линейка — високо и отчетливо поръча той в слушалката и ме погледна дръзко.

Явно смяташе, че може да си го позволи, защото в другата си ръка държеше оръжие, каквото бях виждал по филмите. Сетих се за Качулката от филма „Гръмотевични птици“, за бандитска саморазправа, за престъпни групи, избиващи се помежду си. Накратко: за „Узи“. Малък, удобен и противен картечен пистолет, който произвежда толкова ефикасни изстрели, че няма нищо забавно. Сега „Узи“-то сочеше към мен.

— Не! — изкрещях. — Не го прави, Уве! Те веднага ще се обадят в полиц…

Той стреля.

Разнесе се звук като от пуканки в тенджера. Успях да съобразя, че на тази музика ще умра. Нещо ме удари в корема и продължи надолу. Кръвта бликна от тялото ми и потече по кутията с мляко в ръката ми. Бяла кръв? Едва сега се сетих, че куршумът е пробил не мен, а кутията с мляко. Машинално, примиренчески вдигнах пистолета, леко удивен, че изобщо съм в състояние да го направя, и натиснах спусъка. Звукът отприщи гнева ми: пистолетът стреляше по-мощно от проклетото „Узи“. Израелският педалски пищов млъкна веднага. Свалих пистолета и видях как Уве ме гледа втренчено със сключени вежди. И точно там, над веждите му, се бе образувала мъничка, черна дупка. Главата му се отметна назад и тупна глухо върху възглавницата. В мен вече не остана и следа от гнева. Мигах ли, мигах. Сякаш пред очите ми се въртеше един и същи телевизионен кадър. Нещо ми подсказваше, че Уве Шикерюд няма да възкръсне втори път.

Тринайсета глава
Метан

Носех се по Е6, натискайки газта до дупка. Дъждът удряше предното стъкло, а чистачките на мерцедеса на Уве отчаяно се мятаха наляво-надясно. 13:15. Станах от сън едва преди четири часа, а вече се случиха куп неща: измъкнах се невредим след опит за убийство, режисиран от съпругата ми, хвърлих трупа на партньора ми в езеро, спасих го, защото се оказа жив, а той се опита да ме застреля; после, с малко късмет, му теглих куршума и го превърнах отново в труп, а себе си — в убиец. Сега бях изминал половината път до Елверюм. От асфалта се вдигаха водни пръски, подобни на разплискано мляко, и аз се наведох инстинктивно над волана, за да не пропусна табелата за отбивката. Не биваше да го допускам, защото отивах на място, чийто адрес просто не можех да въведа в GPS-а на „Патфайндър“.

Преди да се омета от къщата на Шикерюд, намерих сухи дрехи в един шкаф и се преоблякох. Грабнах ключовете за мерцедеса му и взех всички пари и кредитни карти от портфейла му. Оставих го на леглото, без да го местя. Ако алармата се включи, единствено леглото не попада под обхвата на камерите. Прибрах и пистолета „Глок“ — стори ми се най-разумно да не оставям оръжието на убийството на местопрестъплението — и ключовете за вилата в покрайнините на Елверюм, където провеждахме срещите си. Там беше място за размисъл, за обсъждане на настоящи и за споделяне на бъдещи планове. Там никой не би се сетил да ме потърси просто защото никой не подозираше, че знам за съществуването на тази вила. Нямаше къде другаде да се покрия, освен ако не исках да въвлека и Лоте в белята. А в какво се състоеше белята? В следното: в момента ме преследва побъркан холандец, специализирал именно как да издирва хора. Не след дълго ще ме погне и полицията, в случай че имат малко повече мозък, отколкото предполагам. Ако изобщо искам да оцелея, трябва да ги затрудня, като например сменя колата. Най-лесният начин да заловиш престъпник е да запишеш седемцифрения регистрационен номер на автомобила, с който се движи. След като излязох, заключих жилището на Уве, чух писукането на автоматично активиращата се аларма и поех към моята къща. Понеже се досещах за опасността Граф да ме причака там, паркирах на съседна уличка. Оставих мокрите си дрехи в багажника, извадих Рубенс изпод кората на тавана, сложих го в папката, заключих колата и намерих мерцедеса на Уве на мястото, където го видях сутринта. Качих се, оставих папката на седалката до шофьорското място и потеглих към Елверюм.

Ето го и разклонението. Появи се изневиделица и се наложи да набия спирачки, но много предпазливо. Поради лошата видимост и аквапланинга имаше сериозна опасност автомобилът отзад да се натресе в мен, а моментът не беше никак подходящ за ченгета или камшичен удар.

И изведнъж поех из селската местност. Над къщите висяха гъсти валма мъгла, а трептящите полета от двете страни на пътя постепенно се смаляваха и лъкатушеха все повече. Изпод гумите на автовоза пред мен, който рекламираше „Кухни Сигдал“, хвърчаха водни пръски. Посрещнах следващия завой с облекчение. Пътят пред мен се освободи. Дупките в асфалта ставаха все по-големи и все повече, а къщите оредяха. На третия завой поех по чакълест път. После завих за четвърти път. Шибана пустош. Натежалите от дъждовни капки, надвесени ниско клони дращеха автомобила като пръстите на слепец, който се опитва да разпознае човека пред себе си. След двайсетминутно убийствено мудно шофиране, като през това време не видях нито една къща, спрях. Нахлузих качулката на пуловера на Уве и затичах под дъжда. Минах покрай хамбара със странно наклонена пристройка. Според Уве Синдре О, сърдитият самотник — собственик на вилата — бил толкова стиснат, че дори не излял стабилна основа за пристройката и тя непрекъснато потъвала в земята. Самият аз не бях разговарял никога със селянина. Уве имаше тази грижа. Все пак го бях виждал от разстояние и лесно познах прегърбената му слаботелесна фигура на стълбите пред жилищната сграда. Един господ знае как е успял да чуе колата в тази буря. В краката му се умилкваше тлъста котка.

— Добър ден! — извиках отдалеч.

Не получих отговор.

— Добър ден, О! — повторих.

Пак нищо. Спрях се пред стълбите под дъжда и зачаках. Котката слезе при мен. А аз си мислех, че котките не обичат дъжда! Имаше очи с формата на бадеми, точно като Диана. Притисна се към мен като към стар познат. Или по-скоро като към напълно непознат. Селянинът свали карабината. По думите на Уве О използвал мерника на старата пушка, за да проверява кой идва, понеже бил голям скъперник и не искал да харчи пари за бинокъл. По същата причина обаче не купувал и боеприпаси, та карабината не представляваше опасност. Предположих, че рутинната процедура с оръжието постига и друг, желан от селянина, ефект: намалява броя на посетителите му. О плю през парапета.

— А къде е Шикерюд, Браун?

Гласът му скърцаше, все едно е несмазана врата, а името „Шикерюд“ прозвуча като заклинание от устата му. Нямах представа откъде знаеше как се казвам. Със сигурност не от Уве.

— Ще дойде по-късно — отговорих. — Може ли да оставя колата в хамбара?

— Ще ти излезе доста солено. — О плю отново. — Тази кола не е твоя, на Шикерюд е. Той как ще пристигне?

Поех си дълбоко дъх.

— На ски. Колко искаш?

— Петстотин на денонощие.

— Пет… стотин?

— Ако ли не, остави я на пътя. Ще ти излезе безплатно — ухили се той.

Отделих от пачката три от двестакроновите банкноти на Уве, изкачих се по стълбите и ги оставих в протегнатата костелива ръка на О. Той прибра парите в издутия си портфейл и пак плю.

— Ще ми върнеш рестото по-късно.

Не отговори, влезе си в къщата и затръшна вратата зад гърба си.

Вкарах на заден ход колата в хамбара и в тъмното едва не я нанизах на острите железни зъби на дисковата брана. За мой късмет браната, закрепена за задната част на трактора „Масей Фъргюсън“, беше вдигната и вместо да пробие задните калници или да спука гумите, одраска капака на багажника и ме предупреди навреме, преди десет остриета да пробият задното стъкло.

Паркирах до трактора, взех папката и се втурнах към вилата. Понеже боровата гора е много гъста и не пропускаше дъждовните капки, влязох в непретенциозната дървена къщичка с изненадващо суха коса. Чудех се дали да запаля камината, но се отказах. Щом вече си направих труда да скрия колата, не бива да изпращам димни сигнали, че във вилата има хора. Чак сега изпитах силен глад. Съблякох дънковото яке на Уве и го метнах върху облегалката на един стол в кухнята. Прерових долапите и най-сетне намерих една-единствена консервна кутия с яхния, останала от последното ни идване тук. В чекмеджетата не открих нито прибори, нито отварачка за консерви, но все пак успях да пробия кутията с дулото на пистолета „Глок“. Седнах и излапах с пръсти соленото мазно ястие. После се загледах в дъжда, който се лееше над гората и над малкия двор между вилата и външния клозет. Влязох в спалнята, мушнах папката с картината под дюшека и легнах на по-долното от двете легла. Вече не бях в състояние да мисля. Вероятно заради огромното количество адреналин, произведено от тялото ми през деня, се събудих внезапно и осъзнах, че съм спал. Погледнах си часовника. Четири следобед. Извадих мобилния телефон и видях осем неприети повиквания. Четири от Диана. Явно се опитваше да играе ролята на притеснена съпруга, която иска да попита къде съм се дянал, докато над рамото й наднича Граф. Три пъти ми беше звънил Фердинанд. Сигурно очаква да подготвя препоръката или инструкции какво да предприеме по-нататък с „Патфайндър“. Осмото обаждане беше от номер, който първоначално ме озадачи, защото го бях изтрил от списъка с номерата, но не и от паметта и сърцето си. Докато гледах номера, съобразих, че за повече от трийсет години съзнателен живот съм събрал адреси и телефонни номера на бивши състуденти, любовници, колеги и бизнес партньори в мрежа, заемаща два мегабайта в „Аутлук“, но можех да разчитам само на един човек. На момиче, с което бях общувал едва три седмици. По-точно: което чуках три седмици. Млада датчанка с кафяви очи, отвратителен стил на обличане, навик да отговаря едносрично и име, състоящо се от четири букви. Не знам за кого от двама ни този факт е по-трагичен.

Позвъних на бюро „Информация“ и поисках номер в чужбина. Повечето телефонни централи в Норвегия затварят в четири часа, защото по-голямата част от служителите явно се прибират по домовете си при своите болни половинки, ако се вярва на статистиката в страната с най-краткото работно време, най-големия бюджет на здравеопазването и най-многото отсъстващи по болест. Изненадващо за мен, телефонистката на „ХОТЕ“ отговори. Не разполагах нито с име, нито с отдел, но реших да се пробвам.

— Би ли ме свързала с новия, миличка?

— Кого имате предвид, господине?

— Нали се сещаш. Началникът на техническия отдел.

— Фелзенбринк не е нов, господине.

— За мен е нов. И така, там ли е Фелзенбринк, миличка?

Само след четири секунди говорех с холандец, който не само още стоеше на работното си място, ами и звучеше свежо и учтиво, макар стрелката да сочеше една минута след четири.

— Казвам се Рогер Браун и работя в „Алфа“ — фирма за подбор на кадри. — Самата истина. — Господин Клас Граф ми даде вашето име за връзка. — Пълна лъжа.

— Точно така — отвърна мъжът без никаква изненада. — Не съм работил с по-способен мениджър от Клас Граф.

— Тоест… — подхванах аз.

— Да, господине, най-искрено ви го препоръчвам. Той е перфектният кандидат за „Патфайндър“, а впрочем и за всяка друга компания.

Поколебах се как да продължа, но промених решението си.

— Благодаря ви, господи Фензелбринк.

— Фелзенбринк. Няма защо.

Прибрах телефона в джоба си. Не знаех защо, но нещо ми подсказваше, че съм сгафил. Навън дъждът валеше като из ведро и понеже нямах по-интересно занимание, извадих картината на Рубенс и започнах да я разглеждам на светлината от прозореца. По лицето на Мелеагър е изписан гняв, докато пронизва плячката. Сега разбрах на кого ми прилича Мелеагър. На Клас Граф. Хрумна ми и друго. Съвпадение, разбира се, но веднъж Диана ми разказа, че името й било римският вариант на гръцкото Артемида — богинята на ловците и на родилките. Нали Артемида е изпратила ловеца Мелеагър? Прозях се и се опитах да си представя къде съм аз на тази картина, но осъзнах, че греша: обратното е — Артемида е изпратила глигана. Разтърках очи, клепачите ми още тежаха от умора.

Изведнъж ми се стори, че нещо се е променило, а аз не съм го забелязал, погълнат от картината. Погледнах през прозореца. Шумът. Дъждът беше спрял.

Прибрах картината в папката и реших да я скрия на сигурно място. Налагаше се да изляза от вилата, за да напазарувам и да свърша разни неща, а определено не вярвах на този смок Синдре О. Огледах се. Погледът ми падна върху клозета с покрив от незаковани дъски. Излязох на двора. Потръпнах от студ. Трябваше да си взема якето, помислих си. Съвсем скоро нощите щяха да станат доста мразовити.

Клозетът представляваше барака с най-необходимото: четири стени с процепи между дъските, които осигуряват естествено проветряване на помещението, и дървен сандък с кръгла дупка, покрита с четириъгълен, грубо скован капак. Отместих три картонени ролки, останали от изразходена тоалетна хартия, и едно телевизионно списание, откъдето ме гледаха точковидните зеници на Рюне Рюдберг[1], и се покатерих върху дървения сандък. Протегнах се към дъските, нахвърлени небрежно напречно върху гредите, и за деветмилионен път си пожелах да съм още няколко сантиметра по-висок. Накрая все пак отместих една дъска, мушнах папката под нея и отново наместих дъската на мястото й. Докато стоях така, разкрачен над клозета, замръзнах и се вторачих през процеп между дъските.

Навън цареше пълна тишина. Чуваше се само как капките падат от дърветата. И въпреки това не бях чул нито пращене на клон, нито жвакане на обувки по калната пътека. Дори кучето, застанало до стопанина си сред дърветата, не бе издало звук. Ако бях във вилата, изобщо нямаше да ги видя, защото се намираха извън полезрението ми. Кучето приличаше на купчина мускули, челюсти и зъби, опаковани в тялото на боксер, само че е по-дребно и малко по-плътно. Нека повторя: мразя псета. Клас Граф беше облечен в камуфлажно пончо и зелено кепе. В ръцете си не държеше оръжие, а какво криеше под пончото можех само да гадая. Внезапно осъзнах, че това е перфектното място за замисъла на Граф. Пусто, без потенциални свидетели, а да скриеш труп би било лесно като детска игра.

Кучето и стопанинът му тръгнаха едновременно като по негласна команда.

Сърцето ми заби от страх, ала все пак се възхитих искрено колко бързо и безшумно се приближават откъм гората. Минаха покрай стената на вилата, а после — без да се колебаят — през вратата, която оставиха широко отворена.

Разполагах само с няколко секунди, преди Граф да забележи якето ми върху облегалката на стола и да се досети, че макар да не съм във вилата, се намирам някъде наблизо, а… мамка му!… щеше да намери и пистолета до празната консервна кутия върху кухненския плот. Мозъкът ми работеше на светкавични обороти, но стигнах до един-единствен извод: нямам нито оръжие, нито възможност за отстъпление, нито план, нито време. Ако хукна да бягам, след максимум десет секунди ще усетя как в ахилесовото ми сухожилие се забиват зъбите на двайсеткилограмов нийтърски териер, а в главата ми — деветмилиметрово олово. Накратко, лайняна работа. В създалата се ситуация очаквах мозъкът ми да продиктува на нервната ми система да изпадне в паника, но за моя изненада той постъпи другояче. Спря и се върна назад. Към израза „лайняна работа“.

План. Отчаян и гнусен — откъдето и да го погледнеш — план. Но все пак план с огромно предимство: нямах друг.

Взех едно от празните картонени ролки от тоалетна хартия и лапнах единия му край. Помъчих се да стисна здраво устни около него. Вдигнах капака на клозета. Лъхна ме остра отвратителна миризма. Под капака се намираше септичен резервоар, дълбок половин метър, пълен с течна смес от изпражнения, урина, тоалетна хартия и дъждовна вода, стичаща се от вътрешната страна на стените. За да се занесе резервоарът до мястото, където го изпразвахме навътре в гората, бяха нужни поне двама мъже. Цялата тази процедура представляваше истински кошмар. Буквално. С Уве намерихме сили да го направим един-единствен път и след това три нощи подред сънувах само плискаща се мръсотия. Очевидно и О си правеше оглушки: резервоарът беше пълен почти до ръба. В случая този факт ме зарадва. Тук дори нийтърски териер не би подушил друго освен фекалии.

Сложих внимателно капака на клозета върху главата си, подпрях се с длани от двете страни на дупката и бавно се спуснах вътре. Не мога да опиша какво е усещането да потъваш в лайна, които леко притискат тялото ти, докато се потапяш с опънати китки. Главата ми се изравни с ръба на дупката и капакът си дойде на мястото. Обонянието ми, вероятно претоварено, си взе отпуск и усетих само увеличена активност на слъзните канали. Горният, по-течен слой в резервоара беше леденостуден, но по-надолу ставаше топло, сигурно заради протичащите химични процеси. Не бях ли чел някъде, че във външните тоалетни се отделят метанови газове и ако вдишаш голямо количество от тях, има опасност да умреш от отравяне? Усетих твърда почва под краката си и приклекнах. Носът ми течеше, по бузите ми се търкаляха сълзи. Отметнах глава назад и се постарах дупката на ролката от тоалетна хартия да сочи право нагоре. Затворих очи и се помъчих да се отпусна, за да потисна позивите за повръщане. Предпазливо се наведох още по-ниско. Ушните ми канали се напълниха с лайна и престанах да чувам. Насилих се да дишам през ролката. Получи се. Не биваше да дишам твърде дълбоко. Смърт от удавяне в стари изпражнения — мои и на Уве — би била натоварена с богата символика. Ала аз не изпитвах никакво желание за ирония. Исках да живея.

Чу се как някой отваря врата.

После се приближиха тежки стъпки, от които земята потрепери. Краката му потропваха. После настъпи тишина. Последваха леки, прокрадващи се стъпки. Кучето. Капакът на клозета се вдигна. Знаех, че в момента Граф се взира в мен, във вътрешностите ми. Пред него се откриваше гледка към отвора на ролка от тоалетна хартия, водеща направо в трахеята ми. Дишах съвсем повърхностно. Картонената ролка, вече навлажнена, омекваше. Съвсем скоро щеше да се нагърчи, да започне да пропуска водата и да се свие.

Чу се тупване. Какво става, запитах се аз.

Следващият звук нямаше как да се сбърка: внезапна експлозия, която премина в жаловито съскане на червата и после заглъхна. Край на изпълнението сложи стон на облекчение.

Мамка му, помислих си.

Предположението ми се потвърди. Само след няколко секунди чух плясък и усетих как нещо тупна върху обърнатото ми нагоре лице. За миг смъртта ми се стори доста приемлива алтернатива. Но не за дълго. Колкото и парадоксално да звучи, макар да бях отчаян от живота си като никога дотогава, изпитвах по-силно желание за живот откогато и да било. Последва още един, по-продължителен стон. Явно се напъваше. Молех се да не улучи отвора на ролката! Усетих пристъп на паника. Внезапно въздухът от ролката сякаш не ми достигаше. Нов плясък.

Виеше ми се свят, а бедрените ми мускули ме боляха заради заетата поза. Поизправих се малко. Лицето ми се подаде над повърхността. Примигах няколко пъти и се вгледах право в белия космат задник на Клас Граф и в открояващия се солиден — дори повече от солиден, направо внушителен — член. И понеже дори когато се бои за живота си, мъжът пак завижда на другите мъже с по-голям пенис, се сетих за Диана. Знаех, че ако Клас Граф не ме изпревари, ще го убия. Граф стана, а през дупката нахлу светлина. Нещо не беше както трябва. Какво липсваше? Затворих очи и пак приклекнах ниско. Световъртежът стана неконтролируем. Дали умирах от отравяне с метан?

Известно време цареше тишина. Нима всичко свърши? Внезапно, докато си поемах дъх, усетих, че през носа ми не влиза нищо. Нещо бе блокирало притока на въздух в ролката. Първичните ми инстинкти надделяха, размахах ръце. Трябваше да си подам главата навън! Лицето ми проби повърхността и чух глух тропот. Примигах няколко пъти. Тъмнина. Чух тежки стъпки, скърцане на панти, стъпки на куче и отново скърцане. Изплюх ролката и разбрах какво се е случило. Нещо бяло бе полепнало по отвора: тоалетната хартия, с която се бе избърсал Граф.

Излязох от резервоара и се вторачих през процепите на дъските точно навреме, за да видя как Граф изпрати кучето в гората, а самият той влезе във вилата. Кучето се насочи към планината. Проследих го с очи, докато се изгуби сред дърветата. Неволно от гърдите ми се изтръгна стон, вероятно защото в мен за миг се събуди успокоение от преминалата опасност и надежда за спасение. Да не си посмял, скастрих се наум. Не се надявай. Не ставай чувствителен. Недей да влагаш емоции. Действай аналитично. Хайде, Браун. Разсъждавай. Прости числа. Поглед над шахматната дъска. Добре. Как ме бе намерил Граф? Откъде, по дяволите, бе разбрал местонахождението ми? Диана не е чувала за тази вила. С кого е разговарял? Никакъв отговор. Какво ми остава? Трябва да се махна оттук. Обстоятелствата донякъде работеха в моя полза: започна да се смрачава, а новият ми костюм от мръсотия, покриващ цялото ми тяло, щеше да замаскира миризмата ми. Имах обаче главоболие, а и замайването ми се влошаваше с всяка секунда. Не можех да чакам да се стъмни съвсем. Плъзнах се по външната част на резервоара и се озовах върху наклона зад клозета. Приклекнах и реших да поема към гората. Оттам можех да сляза до хамбара и да офейкам с колата. Защото ключовете за колата са в джоба на панталоните ми, нали? Опипах джобовете си. В левия имах само банкноти, кредитната карта на Уве, моите ключове и ключовете за къщата на Уве. В десния… Въздъхнах с облекчение, когато пръстите ми напипаха ключовете за колата под мобилния телефон.

Мобилният телефон.

Ама разбира се.

Наземните телекомуникационни станции засичат сигналите на мобилните телефони. Могат да определят местоположението им само най-общо, а не да го локализират с точност, но станциите на „Теленур“ са засекли телефона ми в околността, а тук няма много възможности: къщата на Синдре О е единствената в радиус от няколко километра. За да се сдобие с тази информация, Граф явно е използвал връзките си в телекомуникационната компания. Вече нищо не ме учудваше. Всичко започна да ми се изяснява. Поведението на Фелзенбринк, който звучеше като човек, очакващ моето обаждане, сложи край на съмненията ми. Всичко това не е просто любовен триъгълник между мен, жена ми и разгонен холандец. Ако се окажех прав, значи съм загазил много по-сериозно, отколкото можех да си представя.

[1] Рюне Рюдберг (р. 1961) — норвежки музикант. — Бел.прев. ↑

Четиринайсета глава
„Масей Фъргюсън“

Предпазливо подадох глава и погледнах към вилата. Нямаше как да разбера какво става зад тъмните стъкла на прозорците. Граф не беше запалил осветлението. Е, така или иначе не можех да остана тук. Изчаках вятърът да разлюлее листата на дърветата и хукнах. След седем секунди стигнах до гората и се скрих зад дърветата. Седемте секунди обаче ме изтощиха. Дробовете ме боляха, главата ми пулсираше, виеше ми се свят като при първото ми и единствено посещение в увеселителен парк. Баща ми ме заведе там по случай деветия ми рожден ден и той и аз се оказахме сами, като изключим тримата полупияни тийнейджъри, които пиеха кока-кола и нещо прозрачно. На отчайващо неправилния си норвежки татко се спазари да му направят отстъпка от цената на билета за единствената отворена атракция: адска машина, чийто смисъл явно бе да те мята напред-назад, докато повърнеш захарния памук и родителите ти решат да те утешат с пуканки и лимонада. Първоначално отказах да си рискувам живота на тази паянтова машина, но татко настоя и дори ми помогна да затегнем ремъците, които евентуално щяха да ме спасят. И сега, четвърт век по-късно, се озовах в същия мръсен сюрреалистичен увеселителен парк, където вонеше на урина и на шарлатанство, а на мен ми се повдигаше от страх през цялото време.

Наблизо чух гърголене на поток. Извадих мобилния си телефон и го хвърлих в потока. Намери ме сега, шибан индианец от бетонната джунгла. После хукнах по меката горска пътека към къщата на Синдре О. Мракът вече отдавна се спускаше между дърветата, но поради липса на високи храсталаци лесно напредвах. Само след няколко минути зърнах лампите пред къщата. Изтичах малко по-надолу, към задната страна на хамбара. Имах доста причини да очаквам О да ми поиска обяснение, ако ме види в това състояние, а следващата му стъпка вероятно ще бъде да се обади на местния шериф. Промъкнах се до вратата на хамбара и вдигнах резето. Влязох. Главата. Дробовете. Примигах в мрака, едва успях да различа очертанията на колата и на трактора. Какво всъщност ми причини този метан? Нима ще ослепея? Метан. Метанол. Имаше нещо.

Зад гърба си долових пъхтене и едва доловим шум от кучешки лапи. После тишина. Досетих се какво ме дебне, но дори не успях да се обърна. То скочи. Всичко замря, дори сърцето ми престана да бие. Паднах по очи. Не знам дали нийтърски териер би успял да скочи върху средно висок баскетболист и да захапе тила му, но — вероятно вече съм споменал — нямам нищо общо с баскетболистите. Докато падах, в мозъка ми се разрази болка. Ноктите дращеха гърба ми. Чух звука от плът, поддала се на зъбите на звяра; пращене на кости. На моите кости. Опитах се да сграбча животното, но ръцете ми не се подчиниха. Сякаш челюстите, стиснали врата ми, блокираха сигналите на мозъка ми и тялото ми не приемаше заповедите му. Проснат по корем, дори не успях да изплюя дървените стърготини, които влязоха в устата ми. Заради натиска върху сънната артерия до мозъка не стигаше кислород. Зрителното ми поле се стесни. Очаквах съвсем скоро да изгубя съзнание. Значи така ще умра, мина ми през ума — между челюстите на противно, дебело и безформено псе. Тази мисъл ми се стори, меко казано, съкрушителна. Направо да побеснееш. В главата ми бушуваше огън, леденостудена жега плъзна по цялото ми тяло, чак до върховете на пръстите ми. Усетих сатанинско тържество и внезапна вибрираща сила — едновременно живителна и предвещаваща смърт. Изправих се, а кучето увисна на гърба ми като живо наметало. Олюлявайки се, размахах ръце, но не успях да го хвана. Знаех, че този прилив на енергия представлява сетният отчаян опит на тялото, последният му шанс, преди кучето да ме изпрати в небитието. Зрителното ми поле заприлича на началото на филм за Джеймс Бонд. Във въведението — или в заключението, в моя случай — двете страни на екрана са черни. Само през малка кръгла дупка се вижда как мъж в смокинг те взема на прицел с пистолета си. Сега през тази дупка видях син трактор „Масей Фъргюсън“. До мозъка ми достигна една последна мисъл: мразя псетата.

Обърнах се с гръб към трактора, отпуснах се на пети, та тежестта на кучето да се премести върху тях, и се наведох рязко назад. Паднах. Поеха ни острите зъби на дисковата брана. Съдейки по звука от разпорена кучешка кожа, разбрах, че няма да напусна този свят сам. Зрителното ми поле се стесни още повече и всичко потъна в мрак.

Вероятно известно време съм бил в безсъзнание.

Когато се съвзех, лежах на пода и гледах право в зейнала кучешка паст. Тялото на животното се люлееше във въздуха, свито в ембрионална поза. В гърба му бяха забити два метални зъба. Изправих се на крака. Помещението се завъртя пред очите ми, олюлях се няколко пъти, преди да успея да се задържа. Опипах тила си и по ръката ми полепна кръв, потекла от мястото, където зъбите на кучето бяха пробили кожата ми. И сякаш ме обзе лудост, защото вместо да се кача в колата, се вторачих захласнат в кучето; Чувствах се като творец, автор на шедьовър. Калидонско куче на шиш. Наистина прекрасно. Особено като се има предвид, че стоеше с отворена уста дори в смъртта си. Вероятно челюстите му се бяха вцепенили заради шока, или просто тази порода кучета умират така. Все едно! Любувах се на изражението му — хем гневно, хем удивено. Освен дето бе живяло твърде кратко, бе принудено да понесе и унижението на позорната смърт. Искаше ми се да го заплюя, но устата ми беше пресъхнала.

Извадих ключовете за колата от джоба си и с несигурни крачки се приближих до мерцедеса на Уве. Отключих вратата и завъртях ключа. Никаква реакция. Опитах отново и натиснах газта. И колата беше мъртва.

Мъчех се да видя нещо през предното стъкло. Простенах, излязох и вдигнах капака на двигателя. В тъмнината едва успях да забележа стърчащите прерязани кабели. Нямам представа за какво служат. Знам само, че докато са живи, поддържат чудото, наречено задвижване на автомобил. Проклет да е този полунемец! Надявах се Клас Граф все още да се намира във вилата, очаквайки появата ми. Вероятно обаче е започнал да се пита къде е изчезнало псето му. Спокойно, Браун. И така, можех да се махна оттук само по един начин: с трактора на Синдре О. Ще се придвижвам много бавно и Граф лесно ще ме настигне. Затова трябва да намеря колата, с която е дошъл — сивият лексус сигурно се намира наблизо, по пътя — и да я обезвредя, както постъпи той с мерцедеса.

С бързи крачки се отправих към къщата на Синдре. Очаквах да се появи на стълбите. Входната врата стоеше притворена, но той не излезе. Почуках и бутнах вратата. В антрето видях карабината му, подпряна на стената до чифт кални гумени ботуши.

— О?

Виках го по име, но звучах по-скоро като че ли се моля някой да продължи да ми разказва история. Донякъде отговаряше на истината. Прекосих антрето, без да спирам да повтарям едносричното му име. Стори ми се, че мярнах движение, и се обърнах. Кръвта, останала в тялото ми, се смрази. Черното, прилично на животно чудовище спря в същата секунда и се вторачи в мен с разширени от ужас бели очи, проблясващи на черния фон на тялото му. Вдигнах дясната си ръка. То вдигна лявата. Вдигнах лявата — то вдигна дясната. Стоях пред огледало. Въздъхнах с облекчение. Засъхналата по мен мръсотия покриваше с плътен слой обувките, тялото, лицето и косата ми. Продължих нататък. Отворих вратата към всекидневната. Той седеше на люлеещ се стол с глуповата усмивка на лице. Тлъстата котка, сгушила се в скута му, ме гледаше с курвенските, бадемовидни очи на Диана. Надигна се и скочи на пода. Лапите й се приземиха меко и тя пое към мен с полюшващи се хълбоци. Спря. Е, не ухаех на рози и лавандула. След кратко колебание обаче продължи да се приближава, като мъркаше гърлено и предразполагащо. Котките са много адаптивни животни. Знаят кога трябва да си намерят нов стопанин. Предишният беше мъртъв. Усмивката на Синдре О всъщност се дължеше на кървавото продължение на ъглите на устата му. От разпорената му буза се подаваше синьо-черен език. Виждаха се венците и зъбите на долната челюст. Сърдитият селянин ми напомняше на добрия стар Пак Ман, но причината за смъртта му не се криеше в неестествено широката му усмивка. Две кървави резки на врата му във формата на буквата Х издаваха, че е бил удушен в гръб с гарота — тънко найлоново въже или стоманена тел. Издишах шумно през носа, докато мозъкът ми правеше бърза възстановка на събитията, без дори да съм я искал: Клас Граф минава покрай къщата, забелязва следите от автомобилни гуми, които завиват в калния двор; вероятно паркира лексуса малко по-нататък, връща се, наднича в хамбара и се уверява, че колата ми е там; Синдре О стои на стълбите, гледа го недоверчиво и лукаво; изхрачва се и отговаря уклончиво на въпросите на Граф къде се намирам аз. Дали Граф му предлага пари? Дали влизат вътре? При всички случаи О е нащрек, защото когато Клас Граф мята гаротата над главата му, О явно успява да отклони куката надолу и гаротата не стига врата му. Сбиват се и връвта се впива в челюстта на селянина, Граф я дръпва и разпаря бузите на О. Понеже е силен, Граф накрая все пак съумява да омотае смъртоносните върви около шията на обречения старец. Тихо убийство с безсловесен свидетел. Но защо Граф не го е застрелял с пистолет? Би било по-просто. Най-близките съседи се намират на няколко километра, няма опасност да чуят изстрела. Вероятно, за да не ме предупреди за идването си. Изведнъж ме осенява най-логичното обяснение: Граф не е разполагал с огнестрелно оръжие. Изругах. Вече разполага. Защото лично му осигурих пистолета „Глок“, който оставих върху кухненския плот във вилата. Дали е възможно да има по-голям идиот от мен?

Чух, че нещо капе върху пода. Котката, застанала между краката ми, лочеше с розовия си език кръвта, стичаща се от ръба на раздраната ми риза. Налегна ме упойваща умора. Поех си дълбоко въздух. Налагаше се да се съсредоточа, да не спирам да мисля и да действам. Само така ще държа парализиращия страх на разстояние. Първо се заех да търся ключовете за трактора. Обходих стаите. Рових из разни чекмеджета. В спалнята намерих празна кутия за патрони. От коридора откачих един шал и омотах врата си с него. Поне спрях кръвта. Нито следа от ключовете за трактора. Погледнах си часовника. Граф сигурно вече се чуди какво става с кучето. Накрая се върнах във всекидневната, наведох се над трупа на О и прерових джобовете му. Ето ги! На ключодържателя дори пишеше „Масей Фъргюсън“. Налагаше се да действам много бързо. Нямах право на грешки. Трябваше да бъда прецизен. Веднага съобразих: когато намерят трупа на О, ще търсят следи от ДНК на местопрестъплението. Втурнах се в кухнята, намокрих парцал и избърсах кръвта от пода във всички стаи, където бях влизал, както и предметите, по които имаше опасност да съм оставил пръстови отпечатъци. Канех се да изляза, но в антрето погледът ми падна върху карабината. Ами ако все пак извадя малко късмет, помислих си, ако все пак в пълнителя има патрон? Грабнах карабината и я заредих — или поне така си представях, че трябва да я подготвя за стрелба. Започнах да дърпам онова, което сметнах за затвор или както там се нарича, чу се щракване и накрая успях да отворя патронника. В мрака се вдигна малък червен облак ръжда. Вътре нямаше патрони. Чух звук и вдигнах очи. Котката ме гледаше от прага със смесица от тъга и укор, сякаш ми казваше: не можеш да ме оставиш тук просто така. Понечих да я ритна и изругах, а коварното създание се стресна и избяга във всекидневната. Бързо избърсах карабината, оставих я на мястото й, излязох и затворих зад себе си вратата с ритник.

Тракторът потегли с рев. Продължи да бръмчи оглушително, докато го изкарвах от хамбара. Изобщо не си направих труда да затварям вратата, защото чувах как тракторът реве с цяло гърло: „Клас Граф! Браун се опитва да ти се измъкне! Бързо, бързо!“

Натиснах силно педала за газта. Поех по пътя, по който дойдох. Навън цареше непрогледен мрак, само светлината от фаровете на трактора танцуваше по осеяния с дупки път. Напразно се оглеждах за лексуса. Нали уж трябваше да е наблизо! Не, вече не можех да разсъждавам трезво. Клас Граф вероятно е спрял по-нататък. Ударих си шамар. Мигай, дишай, не се предавай на умората, недей да униваш. Ето така. Газ до дупка. Настойчив, непрекъснат рев. Накъде? Надалеч. Светлината пред мен се стесни, мракът ме притисна. Отново получих тунелно зрение. Съвсем скоро щях да изпадна в безсъзнание. Мъчех се да дишам дълбоко. Кислород за мозъка. Важно е да изпитваш страх, да не заспиваш, да не умираш!

Над монотонното бръмчене на трактора се разнесе друг звук. Знаех какво означава и стиснах още по-здраво волана. Зад мен се движеше автомобил, фаровете му се отразиха в огледалото ми.

Колата се приближаваше, но без да бърза. И защо да бърза? Намираме се само двамата в тази пустош. Разполагаме с цялото време на света. Реших да не го пускам да ме изпревари, за да не ми препречи пътя. Карах в средата на чакълестия път. Наведох се над волана с надеждата да се смаля и да затрудня Граф, докато ме взема на мушка с пистолета „Глок“. След завоя пътят вече се простира прав и широк. Като шофьор, който познава отлично обстановката, Граф настъпи здраво газта и се изравни с мен. Опитах се да свия рязко вдясно, за да го изблъскам в канавката, но закъснях. Той успя да се промуши. Летях към канавката. Отчаяно завъртях волана и се върнах на чакъла. Все още се движех по пътя, но две червени светлини вещаеха края ми: стоповете на колата пред мен сигнализираха, че шофьорът е спрял. И аз спрях, но не изгасих двигателя. Не исках да умра тук, самотен, в някакъв шибан селски район, като безсловесна овца. Имах един шанс да оцелея: да го изкарам от колата и да го прегазя, да мина през него със задните колела, набраздени с огромни грайфери, и да го размажа като тесто за курабии.

Вратата до шофьорското място се отвори. С върха на обувката си натиснах съвсем леко педала за газта, за да изпробвам колко бързо реагира двигателят. Не реагираше никак бързо. Виеше ми се свят, всичко се размиваше пред очите ми, ала все пак различих фигурата на идващия към мен мъж. Направих отчаян опит да не изгубвам съзнание. Напрегнах очи и зърнах висок, слаб мъж. Висок и слаб? Клас Граф не е висок и слаб.

— Синдре?

— What[1]? — отроних, макар баща ми да бе набил в главата ми, че се казва „I beg your pardon?“, „sorry, Sir?“ или „how can I accomodate you, madame?“[2]. Свлякох се върху седалката. Татко не позволяваше на мама да ме взема в скута си. Така щяла да ме разглези. Виждаш ли ме сега, татко? Сега ще ми разрешиш ли да седна на коленете ти, татко?

В тъмнината чух колеблив, напевен глас с приятен норвежки акцент:

— Are you from the…[3] ъъъ… приюта за бежанци?

— От приюта за бежанци? — повторих.

Той дойде до трактора. Хвърлих му бърз поглед и се вкопчих във волана.

— О, извинете — продължи мъжът. — Просто ми заприличахте на… онези от… Да не сте паднали в някоя торна яма?

— Да, претърпях злополука.

— Виждам. Спрях ви, защото познах трактора на Синдре и видях, че отзад на браната виси куче.

Значи все пак не бях успял да постигна задоволителна концентрация. Ха-ха. Забравил съм да махна проклетия пес, чуваш ли, татко? До мозъка ми не стига достатъчно кръв. Прекалено много съм…

Престанах да усещам пръстите си. Видях как пускат волана и припаднах.

[1] What? (англ.) — Какво? — Бел.прев. ↑

[2] I beg your pardon? (англ.) — Моля; sorry, Sir? (англ.) — простете, не ви разбрах, господине; how can I accomodate you, madame? (англ.) — с какво мога да ви бъда полезен, госпожо? — Бел.прев. ↑

[3] Are you from the… (англ.) — Вие да не сте от… — Бел.прев. ↑

Петнайсета глава
Време за посещение

Събудих се. Намирах се на небето. Лежах върху облаците. Всичко светеше в бяло, а един ангел ме гледаше нежно. Попита ме дали знам къде съм. Кимнах, а тя ми съобщи, че един човек искал да говори с мен, но не било спешно, можело да почака. Да, помислих си, ще го накарам да почака, защото когато разбере какво съм направил, ще ме изхвърли на секундата от тази нежна, прелестна белота и аз ще падам, докато се озова там, където ми е мястото: в ковачницата, в леярската пещ, във вечната киселинна вана на греховете ми.

Затворих очи и отговорих, че предпочитам да не ме безпокоят.

Ангелът кимна с разбиране, зави ме грижливо в облака и излезе с тракащото си сабо. От коридора долетяха гласове, после вратата зад нея се затвори.

Опипах превръзката около врата ми. В паметта ми изплуваха откъслечни спомени. Лицето на високия слаб мъж, надвесен над мен; задната седалка на автомобил, който кара из завоите с бясна скорост; двама санитари с бели престилки ми помагат да легна върху носилка. Душ. Взех си душ в легнало положение! Приятна, топла вода. После пак се отнесох. И сега исках да го направя, но мозъкът ми съобщи, че този лукс е много краткотраен, а времето продължава да тече неумолимо, земното кълбо — да се върти, а ходът на събитията не може да бъде спрян. Те просто бяха решили да изчакат малко, да затаят дъх за миг.

Мисли.

Да, мисленето е мъчителен процес. Лесно е да се откажеш, да се обезсърчиш, да не се изправиш срещу гравитацията на съдбата. Просто в тривиалния глупав ход на събитията има нещо ужасно досадно. Направо побъркващо.

Затова трябва да мисля.

Изключвам възможността навън да чака Клас Граф. Сигурно са дошли от полицията. Погледнах си часовника. Осем сутринта. Ако полицаите са открили трупа на Синдре О и съм заподозрян в убийство, никак не ми се вярва да се появи един-единствен представител на органите на реда, на всичкото отгоре готов да чака навън. Вероятно някакъв разследващ е дошъл да ме разпита какво се е случило или защо съм се движил с трактор, или… А може би тайно се надявам посетителят ми да е от полицията. Дойде ми до гуша, искам само да се измъкна жив и вероятно ще постъпя най-добре, ако им разкажа всичко. Легнал, усещам как в мен напира смях. Да, неукротим смях!

Вратата се отвори, шумът от коридора нахлу в болничната стая и към мен се насочи мъж в бяла престилка — започна да разглежда картона ми.

— Ухапване от куче? — попита той, вдигна глава и ми се усмихна.

Познах го веднага. Вратата зад гърба му се затвори и останахме сами.

— Съжалявам, но просто нямах търпение да чакам повече — прошепна Клас Граф.

Бялата престилка му отива. Един Господ знае как се е сдобил с нея. Един Господ знае и как ме е намерил. Нали уж пуснах телефона си в потока. Обаче и Господ, и аз знаем какво предстои. И сякаш за да не остави и капка съмнение, Граф бръкна в джоба си и извади пистолет. Моят пистолет. Или по-точно: пистолетът на Уве. Ако трябва да съм още по-прецизен: „Глок“ 17 с деветмилиметрови оловни куршуми, които при удар в тъкан се деформират и пръсват, а компактното олово завлича безформена маса плът, мускули, кости и мозък, която на свой ред — след като премине през тялото ти — се лепва върху стената зад теб и се получава гледка, доста приличаща на картина от Барнаби Фърнъс. Дулото на пистолета сочеше към мен. Чувал съм, че в такива критични ситуации устата ти пресъхва. Уверих се лично.

— Надявам се, нямаш нищо против да използвам твоя пистолет, Роджър. Моя не го взех в Норвегия. В днешно време не позволяват да внасяш оръжие на борда на самолета. А и откъде да предположа, че ще се стигне… — той разпери красноречиво ръце — … дотук. Освен това с твоя пистолет няма опасност да стигнат до мен при разследването, нали, Роджър?

Мълчах.

— Нали? — повтори той.

— Защо… — подхванах с пресъхнало гърло, а гласът ми звучеше дрезгаво като пустинен вятър.

Клас Граф очакваше продължението с неподправено любопитство.

— Защо правиш всичко това? — прошепнах. — Само заради една жена, която познаваш от съвсем скоро?

— Диана ли имаш предвид? — смръщи вежди той. — Значи си разбрал, че с нея…

— Да — прекъснах го, за да си спестя продължението.

— Идиот ли си, Роджър? — изсмя се той. — Нали не си въобразяваш, че тук става дума за нас тримата?

Не му отговорих. Вече бях прозрял как стоят нещата, разбира се. Не се касаеше за тривиални неща като живот, чувства и любими хора.

— Диана е само средство, Роджър. Наложи се да я използвам, за да се добера до теб, защото отначало ти не се хвана на въдицата.

— Да се добереш до мен?

— До теб, да. Планираме го от четири месеца, откакто научихме, че „Патфайндър“ си търсят нов административен директор.

— Кои сте вие?

— Познай.

— „ХОТЕ“.

— И новите ни американски собственици. През пролетта, когато дойдоха при нас, бяхме — как да се изразя — малко закъсали финансово. Наложи се да приемем няколко условия, за да се осъществи спасителната акция на компанията ни, замаскирана като покупка. Едно от тези условия е да им осигурим „Патфайндър“.

— Да им осигурите „Патфайндър“? И как например?

— И двамата с теб отлично знаем кой управлява реално една компания: административният директор. Акционерите и бордът на директорите вземат решения само проформа. В крайна сметка именно от административния директор зависи на кого ще бъде продадена компанията. Докато работех в „ХОТЕ“, съвсем целенасочено подавах на борда само трохи от информацията, с която разполагах, и така им създавах усещане за несигурност. Те винаги се осланяха на моите решения. Впрочем това беше най-доброто за тях. Искам да кажа, че всеки що-годе компетентен мениджър, който се ползва с доверието на борда на директорите, би могъл да изманипулира шепа дезинформирани собственици и да ги убеди колко необходимо е да следват съветите му.

— Преувеличаваш.

— Мислиш ли? Доколкото ми е известно, и ти си изкарваш хляба именно като баламосваш така наречените директори на фирми.

Беше прав, разбира се. Подозренията, които ме нападнаха, след като Фелзенбринк от „ХОТЕ“ безрезервно препоръча Граф за шеф на най-върлия им конкурент, се потвърдиха.

— Значи „ХОТЕ“ иска да… — подхванах аз.

— Да, „ХОТЕ“ иска да глътне „Патфайндър“.

— Такова условие ли ви поставиха американците, преди да ви избавят от финансовото затруднение?

— Парите, които ние, собствениците на „ХОТЕ“ получихме, са замразени в сметките, докато не изпълним обещанието си да купим „Патфайндър“. Нищо от казаното дотук не е на хартия, разбира се.

Кимнах.

— Значи цялата тази история, че си подал оставка в знак на протест срещу новите собственици на „ХОТЕ“, е само инсценировка с цел да се представиш убедително като най-подходящия кандидат за шефското място в „Патфайндър“?

— Точно така.

— А след като станеш административен директор на „Патфайндър“, имаш за задача да принудиш компанията да премине в ръцете на американците, така ли?

— Стига с тези думи. Какво значи да ги принудя? След няколко месеца „Патфайндър“ ще разберат, че технологията им не е тайна за „ХОТЕ“, и дори без моя помощ ще осъзнаят колко нищожни са шансовете им без чужда подкрепа. Сътрудничеството ще им се стори най-разумното решение.

— Защото ти ще си издал на „ХОТЕ“ същността на технологията им?

Усмивката на Граф се прокрадна тънка и бяла като тения.

— Това е, както споменах, перфектният брак.

— Искаш да кажеш „перфектният брак по принуда“?

— Наричай го, както ти харесва. Щом съчетаем технологиите на „ХОТЕ“ и „Патфайндър“, ще си осигурим поръчки за GPS-и от всички големи охранителни фирми в западното полукълбо. Както и в източното… Струва си човек да приложи леко манипулативна стратегия, нали?

— И в плановете ви фигурира точката аз да ти осигуря поста в „Патфайндър“?

— Признай, че кандидатурата ми е много силна.

Застанал до долната част на леглото, с гръб към вратата, Клас Граф държеше пистолета на височината на кръста си.

— Искахме обаче да бъдем сто процента сигурни в назначението ми. Бързо разбрахме с кои фирми за подбор на кадри са се свързали „Патфайндър“ и направихме малко проучвания. Оказа се, че ти си човек със сериозна репутация, Роджър Браун. Щом препоръчаш някой кандидат, назначават него. Направо си рекордьор. Затова държахме всичко да мине през теб.

— Поласкан съм. Но защо просто не се свърза с „Патфайндър“? Защо не им каза, че длъжността те интересува.

— Роджър, какви ги говориш! Та аз съм бивш директор на компанията, символизираща големия лош хищен вълк, забрави ли? Ако бях отишъл директно при тях, веднага щях да задействам всички предупредителни аларми. Трябваше не аз да ги потърся, а някой „да ме намери“. Например ловец на глави. И да ме убеди да кандидатствам. Само така щеше да изглежда достоверно, че постъпвам на работа в „Патфайндър“ без задни намерения.

— Разбирам. Но защо използва Диана? Защо просто не се свърза с мен?

— Не се преструвай на глупак, Роджър. Ако сам се бях предложил, веднага щеше да се усъмниш и нямаше да ме докоснеш дори с ръкавица.

Беше прав: наистина се правех на глупак. Истинският глупак обаче беше той: глупав и горд от гениалните си алчни планове, Граф не съумяваше да устои на изкушението да се изфука с тях въпреки опасността проклетата врата да се отвори и в стаята да влезе човек от персонала. Очаквах това всеки миг, нали все пак се намирах в болница!

— Грешиш, като смяташ, че в работата си се ръководя от благородни мотиви, Клас — отвърнах и си помислих: по принцип човек не екзекутира хора, към които се обръща на малко име. — Препоръчвам работата да получи кандидатът с най-големи шансове, а не непременно онзи с най-ценните качества за въпросната фирма.

— И все пак — намръщи се Граф. — Дори ловец на глави като теб не е съвсем безскрупулен, нали?

— Доколкото разбирам, не познаваш хората от моя бранш. Не биваше да намесваш Диана.

— Ами? — Граф явно се забавляваше.

— Как я подмами?

— Наистина ли искаш да знаеш, Роджър? — повдигна леко пистолета. На около метър. Между очите ми ли ще се прицели?

— Умирам да разбера, Клас.

— Както желаеш.

Свали пистолета.

— Отбих се няколко пъти в галерията й. Купих две-три картини по нейна препоръка. Поканих я на кафе. Разговаряхме на всякакви теми, дори за интимни неща, както могат да разговарят единствено напълно непознати хора. Обсъдихме проблемите в семейните отношения…

— Обсъждали сте брака ни? — изплъзна се от устата ми.

— Иска ли питане. Та аз съм разведен и подхождам с разбиране към чуждите брачни неволи. Например напълно разбирам защо красива, зряла и плодовита жена като Диана не приема мисълта, че съпругът й отказва да имат деца. И се измъчва, задето я е убедил да направи аборт, понеже плодът имал синдрома на Даун — Клас Граф се усмихна широко като О на люлеещия се стол. — Особено като вземем предвид, че просто обожавам децата.

Кръвта и разумът напуснаха главата ми и оставиха една-единствена мисъл: искам да убия този мъж.

— Нима… си й казал, че искаш да имаш деца?

— Не, казах й, че искам да имам деца от нея — тихо ме поправи Граф.

Напрегнах всички сили, за да овладея гласа си:

— Диана никога не би ме напуснала заради някакъв мошеник като…

— Заведох я в апартамента ми и й показах така наречената картина на Рубенс.

— Така наречената…? — обърках се аз.

— Да, картината не е истинска, разбира се. Представлява сполучлива стара репродукция от времето на Рубенс. Немците дълго са я смятали за оригинал. Баба ми я показа още докато живеех при нея. Съжалявам, че ви излъгах.

Новината вероятно би трябвало да ме разтърси, но се чувствах емоционално опустошен и я приех равнодушно. Същевременно съобразих, че Граф несъмнено е разбрал за подмяната.

— Така или иначе, репродукцията си свърши работата — продължи Граф. — Когато Диана видя творбата, която все още смята за произведение на Рубенс, веднага стигна до заключението, че не само искам да имаме дете, но и съм в състояние да осигуря всичко необходимо и на нея, и на него. Накратко: мога да й дам живота, за който мечтае.

— И тя…

— Тя, разбира се, се съгласи да съдейства на бъдещия си съпруг да получи директорски пост, защото освен голяма заплата, ще му донесе и всеобщо уважение.

— Да не би да ми казваш, че… онази вечер в галерията… е била театър от началото до края?

— Точно така. Като изключим, че не стигнахме до желания край. Диана ми се обади и ми съобщи, че си решил да препоръчаш друг кандидат — той забели театрално иронично очи. — Представяш ли си какъв шок изпитах, Роджър? Какво разочарование? Какъв гняв? Просто недоумявах защо не ме харесваш. Кажи ми, Роджър, какво имаш против мен? Какво съм ти сторил?

Преглътнах. Струваше ми се необяснимо спокоен, все едно разполага с цялото време на света, за да ми тегли куршума в черепа, в сърцето или в която част на тялото е решил.

— Прекалено си дребен — обясних.

— Моля?

— Значи си накарал Диана да постави гумената топка с курацит в колата ми? Идеята е била да ме отрови, преди да успея да напиша препоръката и да те зачеркна?

— Курацит? — смръщи вежди Граф. — Интересно? Убеден си, че съпругата ти е склонна да извърши убийство заради едно дете и малко пари? Доколкото я познавам, си прав. Но аз не я помолих да те убива. Гумената топка съдържаше смес от кеталар и дормикум — анестетик с мигновено действие. Доста силен е и наистина не е съвсем безвреден. Планът беше да те упоим, когато се качиш в колата си сутринта, а Диана да те закара на уреченото място.

— А именно?

— В една вила, която наех. Прилича на онази, където се надявах да те намеря снощи. Само че собственикът й е по-симпатичен и не проявява такова любопитство.

— И там щяхте да ме…

— … да те убедим.

— Как?

— Знаеш. Да те изкушим с нещо. Да те заплашим, ако е необходимо.

— Да ме измъчвате?

— Мъченията си имат своята забавна страна, но първо, мразя да причинявам физическа болка на друг човек. Второ, след определен етап изтезанията са неефективни, макар хората да не го осъзнават. Нямахме намерение да те измъчваме много. Само колкото е нужно, за да предвкусиш какво следва и да събудим подсъзнателния страх от болката, който всеки носи у себе си. Именно страхът, а не болката ни прави отстъпчиви. Затова при разпита целенасоченият професионалист трябва да се задоволява с леки мъчения, въздействащи по-скоро на асоциативно ниво… — Граф се ухили. — Поне според наръчника на ЦРУ. Той май е по-добър от модела на ФБР, който използваш. Съгласен ли си, Роджър?

Потта се стичаше под превръзката на врата ми.

— И какво целеше?

— Да напишеш и подпишеш препоръка за мен. Дори щяхме да я сложим в плик и да я изпратим по пощата вместо теб.

— Ами ако откажех? Щяхте ли да продължите да ме измъчвате?

— Роджър, ние не сме чудовища. Ако откажеше, щяхме само да те задържим във вилата, докато „Алфа“ възложи изготвянето на препоръката на друг твой колега. Очаквахме да те замести Фердинанд, нали така му е името?

— Ферди, да — кимнах мрачно аз.

— Точно така. Той ми се стори много позитивно настроен. Също като председателя на борда на директорите и началника на отдел „Информация“. Ти нямаш ли същото впечатление, Роджър? Не си ли съгласен с мен, че единствено можеше да ме спре негативна оценка на качествата ми и то от самия Роджър Браун? Както сам разбираш, не се налагаше да те нараняваме физически.

— Лъжеш.

— Така ли?

— Изобщо не си възнамерявал да ми пощадиш живота. Защо ти е да ме пускаш? Държал си ме като заложник, значи рискуваш да те издам на полицията.

— Щях да ти отправя доста съблазнително предложение. Животът ти срещу доживотно мълчание.

— Отхвърлените съпрузи не са благонадеждни бизнес партньори, Граф. Знаеш го отлично.

Граф потърка дулото на пистолета о брадичката си.

— Правилно. Така си е. Сигурно щяхме да те убием. Но пред Диана представих плана другояче. И тя ми повярва.

— Защото е искала да ти повярва.

— Естрогенът заслепява, Роджър.

Не знаех какво повече да кажа. Защо, по дяволите, не влиза никой?

— Намерих табелка с надпис „Моля, не влизайте“ в гардероба, откъдето взех лекарската престилка — обясни Граф, все едно прочел мислите ми. — Май слагат такива табелки на вратите, когато пациентите използват подлога.

Дулото вече сочеше към мен и видях как пръстът му обхвана здраво спусъка. Граф не вдигна пистолета. Явно възнамеряваше да стреля от височината на таза си, както правеше Джеймс Кагни с невероятна точност в гангстерските филми от 40-те и 50-те години. За жалост, нещо ми подсказваше, че и Клас Граф притежава неговата точност на прицела.

— Табелката ми се стори подходяща и за нашия случай — поясни Клас Граф и присви леко очи, сигурно в очакване на изстрела. — Смъртта все пак е нещо много лично, не мислиш ли?

Затворих очи. През цялото време съм бил прав: намирах се на небето.

— Извинете, докторе! — отекна нечий глас в стаята.

Отворих очи. Зад Граф се появиха трима мъже, а вратата всеки миг щеше да се затвори зад тях.

— Идваме от полицията — обясни гласът на мъж в цивилно облекло. — Касае се за убийство и за жалост сме принудени да пренебрегнем надписа на вратата.

Забелязах, че моят ангел спасител действително прилича на Джеймс Кагни. Вероятно заради сивото палто или заради лекарството, което ми бяха дали. Двамата му колеги, облечени в черни полицейски униформи с шахматни рефлексни ленти (които впрочем ми напомняха на детски шушлякови гащеризони), ми се струваха също нереални — приличаха си, все едно са две капки вода: тлъсти като шопари, високи като камбанарии.

Граф застина на място и се вторачи разгневен в мен, без да се обръща. Пистолетът, скрит от погледите на полицаите, все още сочеше към мен.

— Дано не ви попречим с това дребно убийство, докторе — продължи цивилният, без да крие раздразнението си от факта, че облеченият в бяла престилка мъж напълно го игнорира.

— Не се притеснявайте — отвърна Граф, все още с гръб към тях. — С пациента тъкмо привършваме.

Загърна се с престилката, затъквайки пистолета в колана си.

— Аз… аз… — смотолевих, а Граф ме прекъсна:

— Не се вълнувайте прекалено. Ще информираме съпругата ви Диана за състоянието ви. Оставете това на нас. Нали?

Примигах няколко пъти. Граф се наведе над леглото и ме потупа по коляното над завивката.

— Ще й съобщим новините много внимателно, нали?

Кимнах мълчаливо. Сигурно получавам халюцинации от лекарствата, помислих си, не може да е истина.

Граф се изправи и се усмихна:

— Диана е напълно права. Имате разкошна коса.

Обърна се, наведе глава над картона ми и на излизане от стаята тихо каза на полицаите:

— Ваш е до второ нареждане.

Вратата зад него се затвори. Джеймс Кагни се приближи:

— Казвам се Сюндед.

Кимнах. Превръзката се впи в кожата на врата ми.

— Идвате тъкмо навреме, Сюндед.

— С „дед“ накрая, нали разбрахте? Сюндед — повтори сериозно той. — Работя като следовател в отдел „Убийства“. КРИПОС ме изпратиха тук. КРИПОС е…

— Знам какво е КРИПОС — прекъснах го аз.

— Чудесно. Това са Ендриде и Ескил Монсен от полицейския участък в Елверюм.

Огледах ги с възхищение: близнаци, огромни като моржове, облечени в еднакви униформи и с еднакво оформени мустаци. Сториха ми се много внушителни, като се има предвид какви мизерни пари получават блюстителите на реда.

— Първо ще ви обясня какви права имате — подхвана Сюндед.

— Почакайте! — извиках. — Какво означава това?

Сюндед се усмихна изморено.

— Означава, че сте арестуван, господин Шикерюд.

— Ш… — прехапах си езика.

Сюндед размаха нещо като кредитна карта. Синя кредитна карта. Картата на Уве. От моя джоб. Сюндед повдигна въпросително вежда.

— Шибана работа — казах. — За какво съм арестуван?

— За убийството на Синдре О.

Вторачих се в Сюндед, докато с простички думи — а не с прословутата фраза от американските филми, звучаща като „Отче наш“ — той ми обясни, че имам право на адвокат и да запазя мълчание. Освен това главният лекар им позволил да ме отведат веднага щом се събудя. Все пак имах само няколко шева на врата.

— Няма проблеми — прекъснах го, преди да е довършил. — С удоволствие ще дойда с вас.

Шестнайсета глава
Кола нула едно

Болницата се намираше в селска местност из околностите на Елверюм. С облекчение наблюдавах как белите сгради с вид на дюшеци се изгубиха зад гърба ми. Почувствах се спокоен, защото не забелязах сребристосивия лексус на Граф.

Возехме се в старо, но запазено волво с превъзходно бръмчащ двигател. Сигурно волвото е било на банда обирджии, преди да го пребоядисат като полицейска кола, предположих аз.

— Къде се намираме? — попитах от задната седалка, приклещен между внушителните фигури, на Ендриде и Ескил Монсен.

Дрехите ми, тоест дрехите на Уве, бяха на химическо и един санитар ми зае чифт маратонки и зелен анцуг с инициалите на болницата. Уведоми ме строго, че съм длъжен да ги върна, и то изпрани. Освен това ми върнаха всички ключове и портфейла на Уве.

— В Хедмарк — отвърна Сюндед от седалката до шофьора, известна в афроамериканските гангстерски среди като the gunshot seat[1].

— А къде отиваме?

— Не тя засяга — тросна се младият пъпчив шофьор и ме прониза с леденостуден поглед от огледалото.

Bad cop[2]. Черно шушляково яке с подплата и надпис с жълти букви на гърба: „Клуб Кодо-дзен Елверюм“. Предположих, че става дума за мистериозно, нашумяло наскоро, макар и древно бойно изкуство. Сигурно енергичното дъвчене на дъвки е развило мускулатурата на челюстите му, които, в сравнение с останалата част от тялото му, изглеждаха направо огромни.

Пъпчивко, слабичък, с тесни рамене, държеше ръцете си върху волана под формата на латинско V.

— Гледай си пътя — тихо нареди Сюндед.

Пъпчивко измърмори нещо и сърдито се вторачи в правата ивица асфалт, прорязваща равния терен.

— Шикерюд, отиваме в полицейския участък на Елверюм — обясни Сюндед. — Дойдох от Осло, за да те разпитам днес, а ако се наложи, ще продължим и утре. И вдругиден. Надявам се да си точен, защото Хедмарк не ми е от любимите места.

Барабанеше с пръсти по пътническо куфарче с вид на козметична чанта, което Ендриде прехвърли върху коленете му просто защото отзад нямаше място за него.

— Точен съм — уверих го аз.

И двете ми ръце започнаха да изтръпват. Близнаците Монсен дишаха в такт, а това означаваше, че ме приклещваха като тубичка с майонеза на всяка четвърта секунда. Обмислях дали да не ги помоля поне да не дишат с еднаква честота, но се отказах. След преживяването да лежа пред пистолета на Граф присъствието на двамата здравеняци ми се струваше направо успокоително. Върнах се във времето, когато като малък веднъж татко ме взе със себе си на работа, защото мама беше болна. Седях между двама сериозни, но дружелюбни мъже на задната седалка на лимузината на посолството. Всички бяха облечени изискано. Но татко ми се стори най-хубав, с шофьорска шапка. Караше много спокойно и елегантно. После ме почерпи със сладолед и ме похвали, задето съм се държал като истински джентълмен.

Радиото изпращя.

— Шшт — предупреди Пъпчивко, макар че всички мълчаха.

— Съобщение до всички патрули — обади се носов женски глас.

— Тоест до двата патрула — промърмори Пъпчивко и усили звука.

— Егмон Карлсен е подал сигнал за кражба на автовоз.

Останалата част от съобщението се удави в смеха на Пъпчивко и близнаците Монсен. Телата им се разтресоха и ми направиха доста приятен масаж. Май лекарствата още ми действаха. Пъпчивко вдигна микрофона и попита:

— Карлсен трезвен ли ти звучеше? Край.

— Не съвсем — отвърна женският глас.

— Значи пак е карал пиян и е забравил. Обади се в кръчмата „Бамсе пъб“. Автовозът сигурно стои пред заведението. Осемнайсет колела с надпис „Кухни Сигдал“. Край.

Остави микрофона. Забелязах как настроението в колата се разведри и реших да използвам случая:

— Разбрах, че е извършено убийство, но бих искал да питам какво общо имам аз?

Посрещнаха въпроса ми с мълчание, ала Сюндед явно мислеше. Внезапно се обърна към задната седалка и прикова очи в мен.

— Добре, и аз предпочитам да приключим по-бързо. Знаем, че вие сте извършили убийството, господин Шикерюд. Няма да ни се измъкнете. Налице е труп, местопрестъпление и разполагаме с доказателства срещу вас.

Очакваха да изпадна в шок, в ужас, сърцето ми да подскочи, да спре или каквото там става с него, когато чуеш как полицаят ти съобщава с тържествуваща усмивка, че има доказателства, за да те изпрати зад решетките до живот. Аз обаче запазих пълно спокойствие, защото в ушите ми не звучеше тържествуващият глас на полицая, а Инбау, Рийд и Бъкли. Първа стъпка. Директна конфронтация или, както пише в наръчника: още в самото начало следователят трябва да заяви съвсем недвусмислено, че полицията знае всичко. Използвайте „ние“ и „полицията“, никога — „аз“. И „знаем“, а не „смятаме“. Постарайте се да разколебаете самооценката на разпитвания, като се обръщате с „господине“ към хора с нисък социален статус и на малко име към високопоставени личности.

— Между нас казано — продължи Сюндед и понижи глас, явно с цел да създаде впечатление, че ми съобщава нещо строго поверително, — ако се вярва на слуховете, смъртта на Синдре О не е голяма загуба. Ако вие не му бяхте светили маслото, някой друг щеше да го направи.

Едва потиснах прозявката си. Втора стъпка. Проявете съчувствие към заподозрения, като възстановите нормалния ход на беседата.

Мълчах, а Сюндед продължи:

— Имам добри новини. Ако признаете веднага, ще ви издействаме намаление на присъдата.

Ау, Конкретното обещание! Инбау, Рийд и Бъкли забраняват използването на тази тактика. Само отчаяните прибягват до подобен юридически капан. Мъжът пред мен наистина нямаше търпение да се махне от Хедмарк.

— Защо го направихте, Шикерюд?

Погледнах през страничния прозорец. Поле. Ферма. Поле. Ферма. Поле. Ручей. Поле. Прекрасно сънотворно.

— Е, Шикерюд?

Пръстите на Сюндед барабаняха по козметичната чанта.

— Лъжете — отсякох.

Барабаненето спря.

— Моля?

— Лъжете, Сюндед. Нямам представа кой е Синдре О, а вие не разполагате с никакви улики срещу мен.

Смехът му прозвуча като градинска косачка.

— Нямаме ли? Разкажете ни къде сте били през последните двайсет и четири часа. Ще ни направите ли тази услуга, Шикерюд?

— Може и да се съглася, ако първо вие ми обясните за какво става дума.

— Дай му да се разбере! — извика Пъпчивко. — Ендриде, дай му…

— Я млъквай — посече го Сюндед и се обърна към мен. — И защо да ви обясняваме, Шикерюд?

— Защото само така имате шанс да поговоря с вас. В противен случай ще си трая до появата на адвоката ми. Той живее в Осло — забелязах как усмивката на Сюндед се изпари и се ожесточих: — Ще пристигне най-рано утре, ако имаме късмет.

Сюндед наклони глава и ме изгледа с интереса на колекционер, който изучава насекомо и се пита дали да го пощади, за да си попълни сбирката, или да го стъпче.

— Добре тогава, Шикерюд. Всичко започна, когато полицаят до вас прие сигнал за изоставен трактор насред пътя. Намерихме го. На браната му ято гарги си бяха устроили обяд. Вече бяха излапали меките части от кучето. Собственикът на трактора Синдре О не ни отвори по обясними причини: намерихме го на люлеещия се стол, където сте го зарязали. В хамбара намерихме мерцедес с повреден двигател, регистриран на ваше име, Шикерюд. Накрая полицаите от Елверюм свързаха мъртвото куче с рутинен доклад от болницата за мъж в безсъзнание, целия в кал и ухапан от куче. Позвъниха и дежурната сестра им съобщи, че в джоба на припадналия намерили кредитна карта на името на Уве Шикерюд. И хоп — ето ни тук.

Кимнах. Знаех как са ме намерили те, но как, по дяволите, е успял да ме намери Граф? Въпросът се въртеше безплодно из заспалия ми мозък. Толкова заспал, че едва сега ми хрумна ужасяващата мисъл: ами ако Граф има връзки и в местната полиция? И някой се е погрижил Граф да изпревари полицаите и да пристигне преди тях в болницата? Не! Полицаите влязоха и ми спасиха живота. Грешка! Сюндед ме спаси — непосветеният следовател, изпратен от КРИПОС. Усетих пристъп на паническо главоболие при следващия възникнал въпрос: ако опасенията ми наистина се потвърдят, ще се чувствам ли в безопасност в затворническата килия? Изведнъж синхронизираното дишане на близнаците Монсен вече не ми се струваше успокоително. Всъщност вече всичко ме плашеше, сякаш не можех да вярвам на никого. На абсолютно никого. Освен евентуално на един човек. На непосветения. На мъжа с козметичната чанта. Трябваше да сваля картите на масата, да разкажа на Сюндед всичко, да се погрижа да ме закара в друг полицейски участък, защото този в Елверюм явно е корумпиран. В патрулната в момента пътуваше най-малко една къртица. Радиото отново изпращя.

— Кола нула едно, обади се.

Пъпчивко грабна микрофона.

— Кажи, Лисе.

— Пред „Бамсе пъб“ няма автовоз. Край.

Цялата истина, която се канех да разкажа на Сюндед, включваше и кражбите на картини, разбира се. Но как щях да ги убедя, че съм застрелял Уве при самоотбрана и смъртта му е плод на нещастен случай? Че по вина на Граф Уве се е намирал под въздействието на силна наркоза и не е осъзнавал какво прави?

— Стегни се, Лисе. Поразпитай наоколо. Няма как да скриеш осемнайсетметров автовоз в селото.

Женският глас отговори намусено:

— Според Карлсен трябва да го намериш, нали си полицай и ти се пада шурей. Край.

— Няма да стане! Забрави, Лисе.

— Карлсен не смята, че иска много от теб. Все пак от двете му грозни сестри ти си взел по-симпатичната.

Гръмогласният смях на близнаците разтресе цялото ми тяло.

— Кажи на този тиквеник, че днес, за разлика от повечето дни, наистина имаме работа — просъска Пъпчивко. — Край.

Действително не ми стигаше умът каква стратегия да избера в тази игра. Беше въпрос на време да разкрият самоличността ми. Дали да ги извадя веднага от заблуждението, или да си мълча, питах се аз.

— Ваш ред е, Шикерюд — подкани ме Сюндед. — Проверих ви. Стар познайник сте. По документи не сте семеен. Защо лекарят спомена, че имате съпруга? Диана или нещо подобно?

Козът ми изгоря. Въздъхнах и се загледах през прозореца. Пустош, ниви. В отсрещното платно не се движеха никакви автомобили, не се виждаха къщи, само облак прах, вдигнат от трактор или кола някъде из полето.

— Не знам — отговорих.

Мисли рационално, не изпускай шахматната дъска от поглед.

— Как бихте окачествили отношенията си със Синдре О, Шикерюд?

Вече започна да ми омръзва да се обръщат към мен с чуждо име. Готвех се да му отговоря, но изведнъж ме осени прозрението, че греша. За пореден път. Та нали полицаите ме смятаха за Уве Шикерюд! От болницата им бяха съобщили за пациент с това име. Ако Клас Граф е получил от полицията информация за пострадалия, защо дойде в болничната ми стая, при положение че той не е чувал за човек на име Шикерюд? Защото никой не знаеше за моите отношения с Уве Шикерюд! Изобщо не се връзваше. Граф ме е намерил по друг начин.

Облакът прах от полето се приближаваше.

— Чухте ли какво ви попитах, Шикерюд?

Граф ме намери във вилата, а после и в болницата, макар че там не носех мобилен телефон. Граф нямаше контакти нито в „Теленур“, нито в полицията. Но как тогава успяваше да ме открие?

— Шикерюд! Ало!

Облакът прах от страничния път приближаваше с много по-висока скорост, отколкото изглеждаше първоначално. Загледан в кръстовището отпред, виждах как превозното средство се насочва към нас и всеки момент ще се сблъскаме. Дано шофьорът на другата кола все пак съобрази, че ние, а не той, се намираме на главния път. Вероятно е най-добре Пъпчивко да му напомни за съществуването ни, като натисне клаксона. Да му напомни. Да натисне клаксона. Какво ми каза Граф на излизане от болничната стая? „Диана е напълно права. Имате разкошна коса.“ Затворих очи и усетих пръстите й в косата ми, когато ме милваше в гаража. Ароматът, който се носеше от нея. Диана миришеше различно. На него, на Граф, не, не на Граф. На „ХОТЕ“. Насочва се към нас. Всички парчета от пъзела се подредиха като на забавен каданс. Как не се сетих по-рано? Отворих очи:

— Грози ни смъртна опасност, Сюндед.

— Единствен вие се намирате в опасност, Шикерюд, или както там се казвате.

— Какво?

Сюндед погледна в огледалото и вдигна кредитната карта, която ми показа в болницата.

— Не приличате на този тип от снимката. Проверих Уве Шикерюд в архива на превъзпитаните и установих, че е висок един и седемдесет и пет. А вие сте… колко? Метър и шейсет и пет?

В колата настана тишина. Вторачих се към облака прах, който се приближаваше с удивителна бързина. Не беше лека кола, а автовоз с ремарке. Вече можех спокойно да прочета какво пише отстрани: „Кухни Сигдал“.

— Един и шейсет и осем — отговорих.

— И кой сте вие всъщност, дявол да ви вземе? — избоботи сърдито Сюндед.

— Казвам се Рогер Браун. А отляво е откраднатият автовоз на Карлсен.

Главите на пътниците и на шофьора се обърнаха наляво.

— Какво става? — изръмжа Сюндед.

— Много просто: автовоза го кара тип на име Клас Граф. Знае, че се возя в тази кола и има намерение да ме убие.

— Как…

— С помощта на проследяващо устройство с GPS може да ме намери където и да отида. Следи ме, откакто вчера сутринта съпругата ми ме погали по косата в гаража. Върху ръката й е имало желе, съдържащо микроскопични предаватели, които полепват по косата и не могат да се отмият.

— Я зарежете тези врели-некипели! — изръмжа следователят от КРИПОС.

— Сюндед… — обади се Пъпчивко, — това е автовозът на Карлсен.

— Най-добре да спрем и да обърнем. Иначе ще ни убие всички. Спри!

— Продължавай! — нареди Сюндед.

— Нима не разбирате какво ще се случи! — извиках аз. — След малко ще умреш, Сюндед.

Разсмя се със звука на косачка, но тревата сякаш беше твърде избуяла. Защото и той вече осъзнаваше, че е твърде късно.

[1] The gunshot seat (англ.) — седалката, която обира куршумите. — Бел.прев. ↑

[2] Bad cop (англ.) — лошо ченге. — Бел.прев. ↑

Седемнайсета глава
„Кухни Сигдал“

Сблъсъкът между две превозни средства се подчинява за елементарни физични закони. Всичко е оставено на случайността, но всички случайности могат да се обяснят с уравнението: силата, умножена по времето, е равна на многократната промяна в скоростта. Ако в това уравнение заместим променливите със случайностите като стойности, ще получим повествование просто, достоверно и безпощадно. То ще разкаже например какво се случва, когато натоварен автовоз с тегло двайсет и пет тона се сблъска със скорост осемдесет километра в час с лек автомобил с тегло хиляда и осемстотин килограма (включвам и близнаците Монсен), който се движи със същата скорост. В зависимост от конкретния случай — от точката на сблъсъка, от устройството на каросерията, от ъгъла между двете превозни средства — съществуват безброй варианти как ще протече повествованието, ала всички те имат нещо общо: до един са с трагичен изход. За лекия автомобил.

Когато в десет и тринайсет автовозът, управляван от Клас Граф, удари отпред полицейска кола нула едно, волво 740 от 1989-а година, двигателният отсек, двете предни колела и краката на Пъпчивко изскочиха от каросерията, а колата полетя във въздуха. Не изскочиха въздушни възглавници, защото автомобили волво, произведени преди 1990-та година, не са оборудвани с въздушни възглавници. Полицейският автомобил — превърнат в развалина — прелетя над шосето високо над мантинелата и падна в боровата гора по поречието на реката в подножието на склона. Преди да се приземи върху върховете на дърветата, кола нула едно направи две и половина обратни салта и един винт и половина. На мястото нямаше свидетели, за да потвърдят думите ми, но фактите са си факти. Както казах — всичко се подчинява на елементарни физични закони. Съобразно тези закони автовозът, без видими поражения, продължи по пустото кръстовище и наби спирачки, а металът изскърца. Автовозът пръхтеше като дракон, след като спирачките най-сетне спряха, но мирисът на изгоряла гума и изгорели накладки продължи да изпълва въздуха над района в продължение на няколко минути.

В десет и четиринайсет боровете престанаха да се олюляват, прахът се разреди, двигателят на автовоза продължи да работи, а слънцето — да грее невъзмутимо над хедмаркските поля.

В десет и петнайсет мина първата кола след катастрофата. Шофьорът едва ли е забелязал нещо подозрително, освен че под гумите на автомобила му са хрущяли парчета стъкло, а на страничния път е спрял автовоз. Нищо не му е подсказало, че до реката, под дърветата, се крие преобърната полицейска кола.

Знам всичко това, защото след катастрофата се озовах в положение, което ми позволи да видя, че колата се е преобърнала и е скрита от шосето зад дърветата до реката. За споменатите часове не гарантирам, защото се ориентирах по часовника на Сюндед, който тиктакаше под носа ми. Всъщност не бях сигурен чий е часовникът: висеше от китката на откъсната ръка, подаваща се изпод парче сив шлифер. Вятърът довя мирис на смола от накладките и звука на дизелов двигател на празен ход.

Слънцето на безоблачното небе проблясваше между дърветата, а около мен капеше бензин, масло и кръв. Изтичаше. Всички бяха мъртви. Пъпчивко вече нямаше пъпки. Нямаше и лице, ако трябва да съм точен. Онова, което беше останало от Сюндед, приличаше на сгъната картонена фигурка. Главата му се подаваше между краката му. Близнаците ми изглеждаха цели, но бяха престанали да дишат. Дължах живота си на семейство Монсен, чиято предразположеност към наедряване ги бе превърнала в перфектните въздушни възглавници. Ала телата, която ми бяха спасили живота, сега щяха да ми го отнемат. Цялата каросерия бе смачкана и висях от седалката надолу с главата. Едната ми ръка беше свободна, но не можех да дишам, камо ли да помръдна, приклещен здраво между двамата полицаи. Сетивата ми продължаваха да функционират безотказно. За мое огромно съжаление, защото виждах как бензинът извира, потича в крачола на панталона ми, по кожата ми и излиза през яката на ризата ми. Все още чувах как автовозът на пътя пръхти, кашля и заеква, докато чака. Отлично осъзнавах, че Клас Граф стои в автовоза и обмисля внимателно положението. Проследяващото му устройство не отчиташе движение. Ала Граф вероятно искаше да слезе и лично да се увери, че всички са мъртви. От друга страна, не беше никак лесна работа да слезеш по стръмнината. Още по-трудно — да се изкачиш обратно. Граф едва ли очакваше някой да оцелее след такава жестока катастрофа. Но щеше да спи по-спокойно, след като се увери със собствените си очи, ако не остане и капка съмнение…

Карай нататък, помолих се наум. Продължи си пътя.

За мой ужас все още се намирах в пълно съзнание и ясно си представях какво ще се случи с мен, когато Граф ме намери, потопен в бензин.

Карай! Карай нататък!

Дизеловият двигател на автовоза бръмчеше, все едно водеше разговор със себе си.

Случилото се ми се изясни до последната подробност. Граф не е посетил Синдре О, за да го попита къде да ме намери: проследяващото му устройство му е показвало местонахождението ми с точност до метри. Граф е очистил О поради простата причина че селянинът е видял и него, и автомобила му. Ала докато Граф се е качвал по пътеката към вилата, аз съм отишъл в клозета и след като не е успял да ме намери във вилата, пак е проверил какво показва устройството му. С огромна изненада е установил, че сигналът се е изгубил. Станало е, защото по това време косата ми е била потопена в мръсотия, а както вече знам, предавателите на „ХОТЕ“ не излъчват достатъчно силни сигнали, та да проникват през нечистотии. Излиза, че аз, идиотът, съм извадил повече късмет, отколкото заслужавам.

Граф е насъскал кучето по следите ми и е седнал да чака, защото сигналът не се е възобновил. Мръсотията, засъхнала по косата ми, е продължила да блокира сигналите, докато съм бил в хамбара, при трупа на Синдре О и съм избягал с трактора. Едва през нощта устройството на Граф е получило сигнал от мен. В онзи момент съм се намирал върху носилка и са отмивали мръсотията от косата ми с душ. Граф се е метнал в колата и е пристигнал в болницата в ранни зори. Един бог знае как е успял да открадне автовоза, но не е имал проблеми да ме намери — мен, малоумния наивник Браун, който буквално си е просел да го хванат.

Пръстите на откъснатата ръка все още държаха козметичната чанта. Часовникът на китката тиктакаше. Десет и шестнайсет. След минута щях да съм изпаднал в безсъзнание. След две — да се задуша. Решавай, Граф.

Той така и направи.

Чух как автовозът се оригна. Оборотите намаляха. Явно Граф изгаси двигателя и сега щеше да дойде при мен!

Тихо ръмжене. Хрущене на чакъл под гуми, носещи двайсет и пет тона. Ръмженето се усили. И продължи да се усилва. После отслабна. Изгуби се в далечината и заглъхна съвсем.

Затворих очи и благодарих на съдбата, задето няма да изгоря жив, а ще умра от недостиг на кислород. Защото това далеч не е най-ужасната смърт. Мозъкът изключва постепенно, приспива ти се, главата ти се замайва, спираш да мислиш и проблемите ти изчезват. Горе-долу същото като да гаврътнеш няколко силни питиета. Да, помислих си, мога да преживея такава смърт.

Направо ме досмеша.

Значи цял живот се бях мъчил да бъда пълната противоположност на баща ми, но все пак щях да пукна в катастрофирал автомобил. Дали наистина бях живял по-различно от него? Когато пораснах и проклетият пияница вече не можеше да ме бие, започнах да го бия аз. По начина, по който той биеше мама — без да оставя видими следи. Например учтиво отклоних предложението му да ме научи да шофирам. Заявих, че нямам желание да вземам книжка. Свалих противната, разглезена дъщеря на посланика, която татко караше всеки ден до училище, само за да я доведа на вечеря у дома и да го унижа. Разкаях се за стореното, защото между основното ястие и десерта заварих мама да плаче в кухнята. Записах се да уча в лондонско училище, което татко бе нарекъл пред мен шибано социалистическо заведение за обществени паразити. Но той не го взе твърде присърце, както се надявах. Проклетата гадина успя дори да се усмихне уж с гордост, когато му съобщих къде съм решил да уча. Същата есен ме попита дали може с мама да ми дойдат на гости в кампуса. Разубедих ги, като изтъкнах аргумента „не искам съучениците ми да разбират, че баща ми не е висш дипломат, а най-обикновен шофьор“. Сякаш успях да улуча слабото му място. Не че той беше слаб, по-скоро знаех къде да ударя, за да го заболи.

Четиринайсет дни преди сватбата се обадих на мама и й съобщих, че ще се женя за приятелката ми на скромна церемония, която включва единствено нас двамата и двамата свидетели. Поканих майка ми, но я предупредих, че не искам татко да присъства. Тя се ядоса и отказа да дойде без него. Благородните, предани души често са белязани от недъга да са лоялни дори към най-подлите хора. Да, най-вече към най-подлите.

С Диана имахме намерението да посетим родителите ми след края на семестъра, но три седмици преди да заминем от Лондон ми съобщиха за злополуката. Връщали се от вилата, поясни полицаят по пращящата линия. Било привечер, валял дъжд, колата се движела с несъобразено висока скорост. Движението по пътя било временно отбито заради ремонт на магистралата. Имало ново, вероятно малко нелогично отклонение, но все пак маркирано с пътен знак. Наскоро положеният асфалт поглъщал светлината, разбира се. Наблизо се намирала паркирана строителна машина. Прекъснах полицая и го помолих да вземат проба за алкохол от баща ми. Само за да потвърдят онова, което вече знаех със сигурност: той е убил мама.

Същата вечер, седнал сам в кръчма близо до метростанцията „Бейрънс Корт“, за пръв път пих алкохол. И плаках пред хора. А, докато до вонящия писоар плисках с вода обляното си в сълзи лице, се вглеждах в спуканото огледало, видях безизразното пиянско лице на баща ми. Мигом си спомних бдителния спокоен огън в очите му, когато събори фигурите върху шахматната дъска, а бялата царица се завъртя във въздуха — две и половина обратни салта — преди да се озове върху пода. После ме удари. За пръв и единствен път в живота ми, но все пак ме удари. С длан, под ухото. И тогава в очите му видях онова, което мама наричаше Болестта. Зад очите му се криеше отблъскващо, ловко и кръвожадно чудовище. И въпреки това той ми беше баща: моя плът и кръв.

Кръв.

Нещо, заровено в дълбините на душата ми, нещо, което дълго лежа, затиснато под пластове от отрицание, изплува на повърхността. Размит спомен за пробягала мисъл. Отказваше да стои скрита. Придоби ясна форма и болезнено отчетлива вербализация. Превърна се в истина. Досега се бях мъчил да държа тази мисъл на разстояние, като непрекъснато се самозалъгвах. Защото не страхът да не ме изместят бе причината да не искам деца, а страхът от Болестта. Страхът, че аз, синът, съм я наследил и тя се спотайва зад очите ми. Излъгах всички. На Лоте казах, че не съм искал Диана да роди детето заради вродения му недъг, синдром, дефект в хромозомите. А в действителност дефект имах аз.

Всичко се разтече. До момента животът ми приличаше на мъртвешко жилище, но сега мозъкът ми нахвърли калъфите върху мебелите, затвори вратите, приготви се да блокира потока. Капеше, течеше, шуртеше от очите ми, по челото, по косата. Да се задушиш между две човешки тела, надути като балон. Сетих се за Лоте. И там, на прага, получих проблясък. Видях светлина. Видях… Диана? Какво прави тук тази предателка? Балони…

Свободната ми ръка се протегна към козметичната чанта. Изтръпналите ми пръсти отстраниха пръстите на Сюндед от дръжката и отвориха чантата. Бензинът от мен капеше вътре, докато преравях съдържанието й: издърпах риза, чифт чорапи, бельо и несесер. Само толкова. Отворих несесера със свободната си ръка и изсипах принадлежностите върху тавана на колата: паста за зъби, машинка за бръснене, лейкопласт, шампоан, прозрачен найлонов плик, който Сюндед без съмнение е използвал по време на проверката по летищата, вазелин… ето! Ножица, остра, малка, леко извита на върха — някои хора явно имат причини да предпочитат такива ножички вместо модерните нокторезачки. Плъзнах ръка по единия от близнаците, опипах корема, после гърдите му и се опитах да намеря цип или копчета. Чувствителността на пръстите ми се изгуби, те не се подчиняваха на заповедите ми и престанаха да изпращат информация до мозъка ми. Хванах ножицата и я забих в корема на… е, да кажем, че в корема на Ендриде. Изкуствената материя изпращя с облекчение, цепна се и оголи изпъкнало шкембе, натъпкано в светлосиня полицейска риза. Бързо срязах ризата; изпод нея напираха сланини, покрити с космата синьо-бяла кожа. Стигнах до онази част, от която ме побиваха тръпки. Ала мисълта за евентуалната награда — възможността да живея и да дишам — измести всички останали. Замахнах силно с ножицата и я забих в корема точно над пъпа. Издърпах я обратно. Не се случи нищо.

Странно. В тялото му зейна дупка, но оттам не потече нищо, което би освободило място и съответно да отслаби натиска върху мен. Балонът си остана надут до пръсване.

Отново го прободох. Втора дупка. Втори сух кладенец.

Забивах ножицата като побеснял. Храс, храс. Нищо.

От какво са направени тези шибани близнаци? Само от мазнини ли? Нима тлъстините им щяха да убият и мен?

По шосето мина кола.

Опитах се да извикам, но не ми стигна въздух. Напрягайки последните си сили, забих ножицата в корема му, но този път не я издърпах. Нямах сила. След малко започнах да я местя. Разтворих я и пак я свих. Натисках я все по-надолу. Оказа се изненадващо лесно. Вътре се случи нещо. От дупката в корема потече струя кръв и се изгуби под дрехите. После се показа върху брадатия му врат, продължи по брадичката, по устните и изчезна в ноздрата му. Продължих да кълцам. Трескаво, ожесточено. Установих, че човекът е много уязвимо същество, защото тялото се разпори и зейна. Заприлича ми на едно предаване, в което разчленяваха китове. И то само с някаква си козметична ножичка!

Спрях едва когато разрезът на корема стигна от таза до ребрата. Очаквах да се изсипят огромни количества кръв и вътрешности, но това не стана. Ръката ми изтръпна изведнъж, изпуснах ножицата и получих поредното посещение на стария ми познайник, наречен тунелно зрение. През отвора виждах тавана на колата със сива тапицерия с шахматна шарка. Счупените фигури лежаха разпръснати около мен. Предадох се. Затворих очи. Чувството, че няма повече да се боря, ми се стори приятно. Усетих как силата на тежестта ме завлича към земните недра с главата напред като дете, излизащо от майчината утроба. Нещо ме тласкаше навън. Смъртта представлява ново раждане. Усетих дори контракциите, които ме масажираха. Видях бялата царица. Чух шума от плисването на околоплодните води върху пода. Долових миризмата. Боже мой, миризмата! Родих се и новият ми живот започна с падане, с удар на главата и с непрогледен мрак.

Непрогледен мрак.

Мрак.

Кислород?

Проблясък.

Отворих очи. Легнал по гръб, виждах над себе си задната седалка, където допреди малко седях, притиснат между двамата близнаци. Намирах се върху тавана на колата, върху шахматната дъска. Дишах. Вонеше на смърт, на човешки вътрешности. Огледах се. Сякаш се намирах в кланица, в колбасарски цех. И, странно, вместо да остана верен на природата си да изтласквам, да отричам, да бягам, мозъкът ми се постара да попие дори най-слабите усещания на сетивата ми. Реших да не бягам от обстановката. Вдишах дълбоко миризмата. Гледах, слушах. Събрах фигурите от пода. Наредих ги върху дъската една по една. Накрая вдигнах счупената бяла царица. Огледах я внимателно и я поставих точно пред черния цар.

Четвърта част
Подборът

Осемнайсета глава
Бялата царица

Седнал в останките от катастрофиралата кола, се взирах в машинката за бръснене. Понякога през ума ни минават какви ли не странни мисли. Бялата царица беше счупена. С нея се опитвах да поставя в шахмат баща си, миналото си, целия си предишен живот. Именно тя ми каза, че ме обича, и аз се заклех, дори думите й да са лъжа, част от мен винаги да я обича заради любовното й признание. Нея наричах моята половинка, защото наистина я смятах за второто ми лице, за моето по-добро аз. Явно съм грешал. Мразех я. Не, дори не бих го нарекъл омраза: Диана Струм-Елиасен просто не съществуваше за мен. И все пак седях в развалина, някога била кола, в компанията на четири трупа, с машинка за бръснене в ръка и с единствената мисъл: дали Диана щеше да ме обича, ако нямах такава коса?

Както вече казах, понякога през ума ни минават много странни мисли. Прогоних мисълта и пуснах машинката на човека с пророческото име Сюндед. Тя започна да вибрира в ръката ми.

Реших да се променя. Исках да се променя. Старият Рогер Браун вече не съществуваше. Захванах се за работа. След четвърт час огледах резултата в парчето, останало от огледалото за обратно виждане. Както се опасявах, гледката не беше никак красива. Главата ми приличаше на фъстък с черупка — издължена и леко сплесната в средата. Гладко избръснатият ми бял череп блестеше слабо над загорялата кожа на лицето ми. Но това бях аз — новият Рогер Браун.

Къдриците ми паднаха между краката ми. Натъпках ги в прозрачния найлонов плик и го пъхнах в задния джоб на униформените панталони на Ескил Монсен. Там напипах портфейла му. Взех малко пари и кредитната му карта, понеже нямах намерения да улесня полицията, като използвам кредитната карта на Уве Шикерюд. Вече бях намерил запалка в джоба на черното шушляково яке на Пъпчивко и отново се зачудих дали да не запаля маринованата в бензин кола. От една страна, така щях да забавя експертите при идентифицирането на труповете и да си осигуря цяло денонощие спокоен труд. От друга обаче, димът щеше да задейства противопожарната аларма, преди да съм успял да се махна от района. Без пожар и с малко късмет щяха да минат няколко часа, докато открият отломките. Погледнах обезобразеното лице на Пъпчивко и взех решение. Трябваха ми близо двайсет минути да му сваля панталоните и якето и да го облека в моя зелен анцуг. Направо невероятно е колко бързо се свиква с рязането на хора. Отрязах кожата на двата му показалеца (не си спомнях дали пръстовите отпечатъци се вземат от дясната, или от лявата ръка) с концентрацията и бързината на хирург. Накрая клъцнах и палците му, за да създам впечатлението, че раните по пръстите му са случайни. После се отдалечих на две крачки, за да огледам резултата. Кръв, смърт, тишина. Дори кафявата река до горичката изглеждаше замръзнала в беззвучна неподвижност. Гледката заслужаваше да бъде пресъздадена от Мортен Вискум[1]. Ако разполагах с камера, щях да я заснема и да я изпратя на Диана с предложението да я изложи в галерията. Като предупреждение какво предстои. Как се изрази Граф? „Именно страхът, а не болката ни прави отстъпчиви.“

Тръгнах по главния път. Рискувах Клас Граф да мине по шосето и да ме види, разбира се, но не се тревожех. Първо, той не би ме познал в този вид: с обръсната глава, в черно шушляково яке с емблемата на „Клуб Кодо-дзен Елверюм“ на гърба. Второ, походката ми се промени: вече стъпвах гордо изправен и вървях бавно. Трето, проследяващото му устройство показваше ясно, че се намирам в колата и не съм помръднал и на метър. Напълно логично, нали бях мъртъв.

Не се отбих в близката ферма. Продължих. Подмина ме автомобил, намали, вероятно шофьорът се питаше що за човек съм. После настъпи газта и изчезна в ярката есенна светлина.

Миришеше на хубаво: на пръст, на трева, на борова гора и на кравешки тор. Раните на врата още ме наболяваха, но вцепенението на мускулите ми изчезна. Ускорих крачка и задишах дълбоко и живително. След половин час все още не се бях измъкнал от необятните полета, но в далечината се виждаше синя табела и навес. Автобусна спирка.

Четвърт час по-късно се качих в автобуса, купих си билет с парите от портфейла на Ескил Монсен и се осведомих, че автобусът стига до Елверюм, откъдето щях да се прибера в Осло с влак. Седнах срещу две платиненоруси жени около трийсетте. Въобще не ме удостоиха с поглед.

Задрямах. Събуди ме воят на сирена. Автобусът намали и сви вляво. Подмина ни полицейска кола със син буркан. Сигурно патрулка нула две, помислих си. Забелязах как едната блондинка ме погледна и побърза инстинктивно да отмести очи. Намекът колко съм отблъскващ стана твърде явен. Не успя. Усмихнах се криво и погледнах през прозореца.

Слънцето огряваше родния град на стария Рогер Браун, когато новият слезе от влака в петнайсет и десет, а в зиналата паст на обезобразените скулптури на тигри пред централната гара на Осло духаше леденостуден вятър. Пресякох площада и продължих към улица „Шипер“.

Наркодилърите и проститутките по „Толбю“ ме погледнаха, ала не ме сподириха с обичайните си предложения, както правеха със стария Рогер Браун. Спрях пред входа на хотел „Леон“ и вдигнах очи към фасадата с бели рани от олющена мазилка. Под единия прозорец висеше плакат, който обещаваше стая за четиристотин крони на нощ.

Влязох и се отправих към рецепцията или РЕЦЕЦПИЯТА, както пишеше на табелата над главата на мъжа зад гишето.

— Да? — каза той вместо обичайното „добре дошли“.

Бях свикнал с други обноски в хотелите, които старият Рогер Браун посещаваше. Лицето на рецепциониста лъщеше от пот. Сигурно работеше здраво или пиеше много кафе. Или просто беше тревожна натура. Неспокойният поглед, сновящ напред-назад, говореше в полза на последното ми предположение.

— Имате ли единични стаи? — попитах.

— Да. За колко време?

— За едно денонощие.

— За цяло денонощие ли?

За пръв път идвах в хотел „Леон“, но бях минавал с колата покрай него и предполагах, че предлагат стаи за няколко часа на професионални жрици на любовта. Тоест жени, които поради недостиг на физическа красота или ум не бяха съумели да използват телата си, за да се сдобият с къща, проектирана от Уве Банг, и със собствена галерия в квартал Фрогнер.

Кимнах.

— Четиристотин — изстреля мъжът. — При условие че платите предварително.

Говореше с шведски акцент, предпочитан по една или друга причина от вокалистите на естрадни групи и от проповедниците.

Хвърлих пред него комбинираната дебитна и кредитна карта на Ескил Монсен. От опит знам, че служителите изобщо не ги е грижа дали подписът съвпада, но за всеки случай във влака се научих да го имитирам. Проблемът се състоеше в снимката. Дори приглушеното осветление, при което е правена снимката, не можеше да скрие от рецепциониста, че между бузестия тип с дълга къдрава коса и черна брада на снимката и мен — скулест и с бръсната глава — няма никаква прилика. Мъжът огледа внимателно картата.

— Вие не сте човекът от снимката — отсече, без да вдига очи към мен.

Почаках да ме погледне.

— Рак — казах аз.

— Какво?

— Химиотерапия.

Той примига три пъти.

— Три курса на лечение.

Адамовата му ябълка подскочи, когато преглътна. Забелязах колебанието му. Хайде де! Налагаше се веднага да легна, защото изпитвах ужасни болки във врата. Приковах очи в него, но той отмести поглед.

— Съжалявам — вдигна картата срещу мен. — Нямам желание да си навличам неприятности. Намирам се под наблюдение. Имате ли пари в брой?

Поклатих отрицателно глава. След като си купих билет за влака, ми останаха само банкнота от двеста крони и монета от десет.

— Съжалявам — повтори той и протегна ръка, а картата докосна рамото ми, сякаш ме умоляваше да си я прибера.

Взех я и излязох.

Не виждах смисъл да се пробвам в други хотели. Щом в „Леон“ не приемаха картата, значи и в другите хотели щяха да постъпят по същия начин. А имаше опасност и да се обадят в полицията.

Преминах към план Б.

Бях нов в града. Чужденец. Без пари, без приятели, без минало и без самоличност. Фасадите, улиците и хората по тях ми изглеждаха по-различни, отколкото през очите на Рогер Браун. Пред слънцето се изпречи тънък облачен слой и температурата се понижи с още няколко градуса.

На централната гара попитах с кой автобус се стига до Тунсехаген. Качих се. Незнайно защо шофьорът ми говореше на английски. От спирката в Тунсехаген до къщата на Уве има само няколко баира, но докато стигна дотам, вече зъзнех от студ. Пообиколих квартала, за да се уверя, че наблизо няма полицаи. Бързо се втурнах към вратата и отключих.

Вътре беше топло. Отопление с регулируем термостат. Въведох паролата „Наташа“, за да деактивирам алармата, и влязох в стаята с функции на всекидневна и спалня. Миришеше като при последното ми посещение: на неизмити съдове, непрано спално бельо, оръжейно масло и сяра. Уве лежеше в леглото, както го оставих предишния ден. Оттогава сякаш беше изминала седмица.

Намерих дистанционното, легнах в леглото до Уве и включих телевизора. Прегледах информацията от телетекста. Не пишеше нищо за изчезнали патрулки или за мъртви полицаи. Полицаите от участъка в Елверюм със сигурност очакваха големи неприятности и отдавна бяха започнали акция по издирването на служебния автомобил, но явно предпочитаха да не избързват с оповестяването на информацията, защото се надяваха всичко да се дължи на съвсем банално недоразумение. Рано или късно щяха да открият колата. А колко ли време щеше да им трябва, за да установят, че трупът в зеления анцуг със заличени резки по върховете на пръстите не е арестантът Уве Шикерюд? Минимум едно денонощие. Максимум две.

Някои неща просто не ми бяха известни. Не че новият Рогер Браун знаеше какви са процедурите в полицията. Той просто осъзнаваше, че е необходимо да вземе бързи решения, базирани на информация от несигурни източници; да предприеме действия, макар и рисковани, вместо да губи време в колебания, докато стане прекалено късно; да допусне страха, за да се мотивира, но да не му се предаде напълно, да не му позволи да го парализира.

Затова затворих очи и заспах.

Събудих се. Часовникът на телетекста показваше 20:03. А отдолу беше публикувано съобщение за четирима души, трима от които полицаи, загинали при пътна злополука близо до Елверюм. Сутринта бил подаден сигнал за изчезнала полицейска кола и следобед намерили останките й в горичка до река Трекелва. Обявен за изчезнал бил петият пътник в колата, също полицай. Предполагаха, че е изхвръкнал от колата и е паднал в реката. В момента провеждали акция по издирване на тялото. На две мили от мястото на злополуката намерили откраднат автовоз с емблемата „Кухни Сигдал“. Полицията умоляваше зрителите, които разполагат с данни за шофьора, да позвънят на горещата телефонна линия.

След като разберат, че арестантът Шикерюд не е сред загиналите, рано или късно ще посетят дома му. Налагаше се да си намеря подслон другаде.

Поех си дъх. Наведох се над трупа на Уве, взех телефона от нощното шкафче и набрах единствения номер, който знаех наизуст.

Тя вдигна на третото прозвъняване.

Вместо обичайното, смутено, но нежно „Здрасти“, Лоте отрони едва доловимо „Да?“.

Затворих, без да се обадя. Исках да разбера единствено дали си е вкъщи. Надявах се и вечерта да я заваря у тях.

Изгасих телевизора и станах. След двеминутно търсене намерих два пистолета: единия в шкафчето в банята, другия — напъхан зад телевизора. Спрях се на малкия черен пистолет зад телевизора. От кухненския долап извадих две кутии: едната с бойни патрони, другата с халосни. Напълних пистолета с бойни патрони, заредих го и спуснах предпазителя. Затъкнах оръжието на кръста си, както видях да прави Клас Граф. Влязох в банята и оставих другия пистолет на мястото му. Затворих вратичката на шкафчето и се огледах в огледалото: лице с фини черти, ясни линии, брутално оголена глава, ярък, почти трескав блясък на очите, устните едновременно отпуснати и категорични, мълчаливи и красноречиви.

Където и да осъмнех утре сутринта, на съвестта ми щеше да тежи убийство. Предумишлено убийство.

[1] Мортен Вискум (1965) — норвежки художник, който често скандализира обществеността с неконвенционалните си хрумвания като например решението му да рисува с ръка на мъртвец. — Бел прев. ↑

Деветнайсета глава
Предумишлено убийство

Намираш се на твоята улица. Спотайваш се в мрака под дърветата и гледаш към собствения си дом, в осветените прозорци, а завесите помръдват леко. Сигурно зад тях е жена ти. Един от съседите излиза на вечерна разходка с английския си сетер. Минава покрай теб, заглежда се, но вижда непознат по улица, където всички се познават.

Мъжът те поглежда с недоверие, а сетерът изръмжава тихо. И двамата подушват омразата ти към кучета. Защото животните, също като хората, са сплотени в борбата срещу натрапници, срещу неканени в квартала, където са се барикадирали, издигнати високо над градската суматоха и хаотичната смесица от интереси и ангажименти. Тук, горе, обитателите искат нещата да продължат постарому, защото статуквото ги удовлетворява, всичко върви чудесно и те не желаят картите да се раздадат повторно. Не, нека оставим асата и поповете в ръцете на сегашните им собственици, несигурността се отразява гибелно на инвестициите, строго определените рамкови условия гарантират добра продуктивност, а тя, от своя страна, е в служба на общността. Трябва да се произведе нещо, преди да се пристъпи към разпределение на благата.

Странно, но най-консервативният в политическите си пристрастия човек, когото съм срещал някога, е шофьор, нает от хора с четирикратно по-високи доходи от неговите и с навика да се обръщат към него с високомерно снизхождение, каквото само педантична вежливост би могла да изрази.

Веднъж татко ме предупреди да не се мяркам повече в къщата му, ако стана социалист. Същото важало и за мама. Тогава не беше съвсем трезвен, но това само подсили убеждението ми, че наистина смята така. Според него кастите в Индия са много мъдро измислени, а по Божията воля се раждаме в определено съсловие и е наш дълг да прекараме окаяния си живот именно там. Или както клисарят отговорил, когато свещеникът Сигисмюн предложил да си говорят на „ти“: „Клисарят си е клисар, свещеникът — свещеник.“

Моят бунт — бунтът на шофьорския син — се прояви в полученото образование, в брака с дъщеря на богаташ, в костюмите от веригата бутици „Фернер Якобсен“, в къщата на спирка Воксенколен. Това не успя да сломи татко. Той имаше дори безочието да ми прости и да се престори на горд. На погребението, докато хлипах като дете, знаех, че не плача от скръб по покойната ми майка, а от гняв срещу баща ми. Сетерът и съседът (странно, как му беше името?) потънаха в мрака, а аз пресякох улицата. Не се виждаха коли. Долепих лице до прозореца на гаража. Вътре беше празно. Бързо се промъкнах в гъстия, почти материален мрак на градината и застанах под ябълковите дървета. Така тя нямаше как да ме види.

Аз обаче я наблюдавах.

Диана сновеше неспокойно напред-назад. Нервните й движения и телефонът „Прада“ в ръката й, долепен до ухото, ми подсказаха, че се мъчи да се свърже с някого, но той не й отговаря. Беше обута в дънки. Едва ли съществува друга жена, на която дънките да отиват повече. Въпреки че беше облечена в бял вълнен пуловер, тя разтриваше гърдите си със свободната си ръка, все едно замръзваше. Големите къщи, построени през трийсетте години, се стоплят бавно при резки спадове в температурата, независимо колко радиатора включиш. Изчаках достатъчно, за да се уверя, че е сама. Опипах пистолета на кръста ми. Поех си дълбоко въздух. Предстоеше ми най-трудното нещо в живота ми, но щях да се справя. Новото ми аз щеше да намери сили. Вероятно затова сълзите рукнаха от очите ми: вече бях издал присъдата си. Не ги преглътнах. Те галеха бузите ми като топли милувки, а аз се постарах да не издавам звуци, да не дишам учестено, да не хълцам. За пет минути изплаках всичко и си избърсах бузите. Влязох бързо през входната врата. Ослушах се в коридора. Сякаш и къщата притаи дъх. Чуваха се само шумът от обувките й по паркета в стаята на горния етаж. Съвсем скоро и те щяха да замлъкнат.

В десет вечерта вратата се открехна и се показа бледо лице и две кафяви очи.

— Мога ли да пренощувам при теб? — попитах.

Лоте не отговори. Както винаги. Обаче се втренчи в мен като в призрак. За пръв път гледаше изплашено. Усмихнах се и прокарах ръка по гладкия си череп.

— Разделих се с… — търсех точната дума — … всичко.

Тя примига и отвори вратата. Влязох.

Двайсета глава
Възкресение от мъртвите

Събудих се и погледнах часовника. Осем. Време беше да започвам. Предстоеше ми важен ден, както казват. Лоте спеше настрани, с гръб към мен, завита в чаршаф. Предпочиташе го вместо завивка. Претърколих се, станах и се облякох. Вътре беше ужасен студ. Чувствах се премръзнал. Промъкнах се на пръсти в коридора, облякох си якето, сложих си шапката и ръкавиците и отидох в кухнята. В едно чекмедже намерих найлонов илик и го пъхнах в джоба си. Отворих хладилника. Първият ми ден като убиец, застрелял жена. Звучеше ми като заглавие на криминална хроника във вестник. Обикновено прескачах такива новини — струваха ми се мъчителни и банални. Извадих кутия със сок от грейпфрут с намерението да пия направо от кутията, но реших все пак да си извадя чаша от горния шкаф. Не бива да зарежеш всичко само защото си убиец. След като изпих сока, изплакнах чашата и прибрах сока в хладилника. Влязох във всекидневната и седнах на дивана. Малкият черен пистолет в джоба на якето ме прободе в корема и го извадих. Все още миришеше. Знаех, че тази миризма винаги ще ми напомня за убийството. За екзекуцията. Един изстрел се оказа достатъчен. Отблизо, докато ме притегляше в обятията си. Стрелях, стиснат в прегръдката й, и я улучих в лявото око. Дали беше съзнателно? Вероятно да. Вероятно съм искал да й отнема нещо, както тя се опита да ми отнеме всичко. И коварната лъжкиня обгърна оловото, куршумът с форма на фалос навлезе в нея, както някога навлизах аз. Никога повече. Вече беше мъртва. Мислите ме спохождаха като кратки изречения, които констатират само фактическите положения. Чудесно, трябва да продължавам в същия дух, да запазя студенината си, да не допускам чувства. Все още имах какво да губя.

Вдигнах дистанционното и пуснах телевизора. В телетекста нямаше нищо ново. Вероятно редакционният екип не започва работа толкова рано сутринта. Според вчерашната информация четирите трупа щели да бъдат идентифицирани в рамките на утрешния ден, тоест днешния, и един от пострадалите все още се намирал в неизвестност. Един от пострадалите? Бяха променили „полицай“, нали? Нима знаеха, че изчезналият е арестант? Може би да, може би не. Нямаше информация за акцията по издирването му. Надвесих се над ръкохватката на дивана и издърпах слушалката на жълтия стационарен телефон. Когато се обаждах на Лоте, винаги си представях този телефон, а до него — алените й устни, защото чувах как ги навлажнява с върха на езика си до ухото ми. Набрах 1881 и помолих за два номера. Телефонистката ми съобщи, че ще ми ги пусне на запис, но аз я прекъснах:

— Държа да ги чуя лично от вас, защото понякога шпикерите на записа не ги произнасят достатъчно ясно.

Записах номерата и я накарах да ме свърже с първия. Централата на КРИПОС отговори на второто прозвъняване.

Представих се като Рюнар Братли — роднина на Ендриде и Ескил Монсен, когото роднините на покойниците помолили да вземе дрехите им. Никой обаче не ме уведомил къде трябва да се явя и кого да потърся за съдействие.

— Един момент — каза секретарката и постави повикването в режим на задържане.

Зазвуча песента „Wonderwall“, изпълнена на панфлейта. Замислих се за истинския Рюнар Братли — кандидат за шефски пост, когото нарочно не назначих, макар безспорно да бе най-квалифицираният. Освен това притежаваше внушителен ръст. Дори по време на последното интервю се оплака, че се налагало да седи сгънат на две във ферарито си — инвестиция, която той с хлапашка усмивка определи като детска приумица, плод на криза на четирийсетте или нещо подобно. Записах си: Открит, с достатъчно самочувствие да не крие глупавите си постъпки. С други думи, представянето му протече като по учебник. Единственият смущаващ факт се оказа коментарът му:

— Когато си удрям главата в тавана на колата, направо ви за…

Спря дотук, отмести погледа си от мен, обърна се към представителите на клиента ни и продължи да разказва за намеренията си да замени ферарито с джип, който би се осмелил да повери на съпругата си. Всички около масата се смяха. Включително аз. Само леко потреперване по лицето ми издаде, че съм се досетил за продължението на започнатото от него изречение: „… направо ви завиждам, задето сте толкова нисък.“ Незабавно го зачеркнах от списъка на потенциалните избраници. За жалост не притежаваше интересни качества.

— Телата се намират в Института по съдебна медицина — обади се гласът на секретарката. — В сградата на Държавната болница в Осло.

— Така ли? — престорих се на учуден аз, без да преигравам. — И защо?

— Такава е рутинната процедура, когато има съмнение за криминално деяние. Огледът на местопрестъплението сочи, че колата е била блъсната от автовоза.

— Разбирам. Явно затова роднините на починалите ме помолиха за помощ. Аз живея в Осло.

Жената не отговори. Представих си как върти очи с досада и барабани по масата с дългите си изрядно лакирани нокти. Не беше изключено и да греша, разбира се. Да работиш като ловец на глави не означава непременно, че познаваш отлично човешката природа и умееш да съпреживяваш емоциите на другите. Ако се стремиш към върховете в бранша, това по-скоро би ти попречило да се издигнеш.

— Бихте ли предали на човека, който отговаря за телата, че пътувам към института? — попитах. — Името ми е Рюнар Братли.

Долових колебанието й. Това задължение не влиза в длъжностната й характеристика. В обществените служби длъжностните характеристики се съставят само формално, вярвайте ми, непрекъснато чета такива глупости.

— Искам само да помогна на близките им и затова държа някой да ме посрещне и да приключим възможно най-бързо — поясних.

— Ще видя какво мога да направя за вас — отвърна тя.

Затворих и набрах втория номер. Отговори ми на петото прозвъняване.

— Да? — обади се нетърпелив, раздразнен мъжки глас.

Опитах се да разбера по шумовете зад него къде се намира: в моята къща или в апартамента си.

— Бау — казах и затворих.

Така предупредих Клас Граф. Нямах представа какво ще предприеме, но бях сигурен, че ще включи устройството си и ще провери къде е призракът. Застанаха на прага на спалнята. В полумрака видях очертанията на тялото й, завито в чаршаф. Успях да устоя на внезапния импулс да се съблека, да се мушна под чаршафите и да се сгуша до нея. Изпитах странното усещане, че всичко случило се не беше свързано с Диана, а с мен. Тихо затворих вратата на спалнята и излязох. Както и на идване, по стълбището не срещнах нито един съсед, когото да поздравя с „добро утро“ или „добър вечер“. И на улицата никой не отговори на вежливото ми кимване, никой не ме погледна, никой не показа, че забелязва моето съществуване. Осъзнах как всъщност се чувствам: все едно ме няма.

Време беше да се появя отново.

Държавната болница се намира на един от многочислените хълмове в Осло, извисяващ се над града. Преди да я построят, на мястото имаше дом за душевноболни. После промениха названието в „здравно заведение за луди“. След това го нарекоха „приют“, а накрая „психиатрична клиника“. Все пак хората осъзнаха, че независимо как ще го именуват, все ще означава лудница, най-общо казано. Лично аз не одобрявам тази игра на думи, но е възможно, разбира се, според факторите, решаващи как да се наричат такива болници, хората по принцип да представляват пасмина идиоти, изтъкани от предразсъдъци, а това да налага да бъдат заблуждавани непрекъснато. Не е изключено да са прави, ала с облекчение чух как жената зад стъкленото гише каза:

— За да идентифицирате труповете, ще трябва да слезете в моргата, Братли.

Очевидно няма проблем да наречеш някого „труп в моргата“. Никой не подчертава колко възмутително е да използваш названието „труп“, защото мъртвецът притежава и други качества освен смъртта. Никой не протестира, задето определението „труп“ принизява човека до парче месо, чието сърцето е спряло да бие; и какво от това? Или вероятно причината никой да не протестира се дължи на факта, че труповете не могат да си извоюват малцинствен статус — нали винаги ще бъдат мнозинство.

— Слезте по онези стълби — посочи тя. — Ще се обадя да предупредя за идването ви.

Послушах я. Стъпките ми отекнаха между белите празни стени. Не се чуваше нищо друго. В дъното на тесния бял коридор на долния етаж стоеше мъж в зелената униформа на болничния персонал. Само единият му крак се намираше пред отворената врата. Заприлича ми на хирург, но прекалено небрежната му стойка и мустакът ми подсказаха, че е доста по-долу в йерархията.

— Братли? — извика въпросително той.

Силният му глас сякаш съзнателно оскверни покоя на спящите мъртъвци. Ехото се разнесе из целия коридор.

— Да — отвърнах и забързах към него, за да не последва втори вик.

Той ме пусна да вляза преди него в нещо като дрешник. Приближи се до един шкаф и го отвори.

— От КРИПОС се обадиха да ми съобщят, че ще дойдете да вземете вещите на братята Монсен — продължи той с мощния си глас.

Кимнах. Сърцето ми биеше по-силно, отколкото се надявах, но не и толкова силно, колкото се опасявах. Все пак се намирах в доста критична фаза от плана, защото именно тук беше уязвимото му място.

— Какъв им се падате?

— Трети братовчед — непринудено обясних аз. — Опечалените ме помолиха да взема дрехите на покойниците. Само дрехите, без ценностите.

Предварително се бях спрял на думата „опечалените“. Вероятно звучеше твърде претенциозно, но понеже не знаех дали близнаците Монсен са семейни и дали родителите им са живи, се налагаше да боравя предпазливо с определенията, за да покрия всички възможности.

— Защо госпожа Монсен не ги вземе? — попита ме портиерът. — Нали ще дойде в дванайсет.

Преглътнах.

— Няма да понесе кървавата гледка.

— Я вие ще я понесете, така ли? — ухили се той.

— Да — кратко отвърнах аз и искрено се надявах да не последват още въпроси.

Портиерът вдигна рамене и ми подаде лист, закрепен върху подложка за писане.

— Подпишете се, че сте получили вещите им.

Надрасках едно „Р“ и след него направих вълнообразна линия, после едно „Б“ и завърших подписа със завъртулка. Портиерът огледа замислено документа.

— Ще ми покажете ли лична карта, Братли?

Точно от това се опасявах. Планът ми се пропука. Потупах джобовете на панталоните и се усмихнах със съжаление:

— Оставил съм портфейла си в колата долу на паркинга.

— Искате да кажете: горе на паркинга?

— Не, паркирах до Изследователския институт.

— Чак там ли?

Забелязах с какво недоверие ме изгледа. Предварително бях обмислил и такова развитие на нещата, разбира се. Бях планирал, ако служителят настоява да донеса документ за самоличност, да се махна и да не се върна. Не беше фатално, но нямаше да постигна целта си. Изчаках. Още първите две думи ми дадоха да разбера, че решението му няма да бъде в моя полза:

— Съжалявам, Братли. Длъжен съм да играя на сигурно. Не се засягайте, просто в случаите на убийства при нас пристигат какви ли не странни индивиди с изключително нетрадиционни приумици.

Престорих се на смаян.

— Да не искате да кажете, че непознати хора идват да вземат дрехите на убитите?

— Няма да повярвате, ако ви разкажа какви случаи сме имали. От думите ви излиза, че не сте виждали близнаците Монсен, а само сте прочели за тях във вестника. Съжалявам, но нещата стоят така.

— Добре, връщам се след минута — тръгнах към вратата.

Спрях, хрумна ми нещо и реших да изиграя и последната си карта. По-точно: кредитната карта.

— Докато не съм забравил, искам да ви дам нещо — бръкнах в задния си джоб. — При последната ни среща Ендриде ми остави кредитната си карта. Моля ви да я предадете на майка му…

Портиерът я пое и погледна името и снимката на брадатия млад мъж. Без да бързам, излязох и чух гласа му зад гърба си:

— И това върши работа, Братли. Вземете вещите им.

Обърнах се с облекчение. Извадих найлоновия плик от джоба на панталоните си и напъхах вътре дрехите на двамата братя.

— Взехте ли всичко?

Опипах задните джобове на униформените панталони на Ендриде. Още беше там — плика с подстриганата ми коса. Кимнах.

Наложих си да се овладея, за да не хукна навън с всички сили. Възкръснах от мъртвите, появих се отново на този свят и усещането ме изпълни с необикновено вътрешно въодушевление. Колелетата пак се въртяха, сърцето ми биеше, а кръвта и съдбата ми поеха по обичайния си кръговрат. Изкачих стълбите на няколко скока, подминах жената зад стъкленото гише с леки стъпки и тъкмо се канех да натисна дръжката на вратата, когато чух познат глас зад гърба си:

— Почакайте, мистър!

Разбира се. Беше твърде лесно, за да е истина.

Бавно се обърнах. Към мен се приближи познат мъж. Показа ми служебната си карта. Тайното увлечение на Диана. През ума ми мина еретичната мисъл: с мен е свършено.

— КРИПОС — представи се мъжът с плътен глас на капитан на самолет. Радио в гръмотевична буря, чийто сигнал прекъсва. — Може ли да погово’им, мистър? — Като пишеща машина с износен клавиш.

Шири се мнението, че обикновено си представяме хората от филмите и от телевизията като по-едри, отколкото са в действителност. В случая с Бреде Спере стана точно обратното. Той се оказа още по-висок, отколкото си го представях. Насилих се да не помръдна, докато се приближаваше към мен. Извисяваше се като кула. И високо горе, изпод русия му хлапашки бретон, подстриган и обуздан, та да изглежда допустимо див, две стоманеносиви очи се вторачиха в мен. Един от слуховете за Бреде Спере гласеше, че е имал връзка с нашумял и много мъжествен норвежки политик. В днешно време мълвата, определяща те като обратен, е категоричното доказателство, че си известен: емблемата за принадлежността ти към елита, така да се каже. Един младеж — модел от модната агенция на барон фон Булдог, беше си изпросил покана за вернисажите на Диана — ми разказа веднъж как самият той позволил на „полицейския бог“, както с благоговение се изрази, да го „содомизира“.

— Не виждам причина да не си поговорим — отвърнах със суховата усмивка и с надеждата да не издам страха от проникване в тялото ми.

— Чудесно, мистър. Току-що разбрах, че сте трети братовчед на близнаците Монсен и ги познавате добре. Ще ни помогнете ли да ги идентифицираме?

Едва преглътнах. Учтивата форма и предизвикателното обръщение „мистър“ наведнъж ми дойдоха в повече, но погледът на Спере остана неутрален. Дали прилагаше някакъв трик, за да подчертае колко цени статуса ми, или го правеше по навик, като професионален рефлекс? Чух как гласът ми заекна на въпроса „Да ги идентифицираме?“, все едно думата ми беше съвършено непозната.

— Майка им ще пристигне след няколко часа — поясни Спере. — Така ще спестим доста време. Ще ви бъ’ем много благо’арни. Процедурата трае броени секунди.

Не изпитвах никакво желание да го правя. Цялото ми тяло се съпротивляваше и мозъкът ми пищеше незабавно да откажа и да се махна оттук. Защото вече бях възкръснал и представлявах движеща се мишена на GPS приемника на Клас Граф. Въпрос на време беше той да поднови лова. Вече усещах мириса на куче във въздуха, чувствах пристъпа на приближаваща се паника. Ала друга част от мозъка, онази на новия ми глас, ми нашепваше, че не бива да отказвам. Всичко ще трае някакви си секунди.

— Разбира се — отвърнах и едва не се усмихнах.

Сетих се, че усмивката ми би се разтълкувала като неуместна реакция при положение че ми предстои да идентифицирам труповете на двама мои роднини.

Върнахме се по пътя, по който дойдох.

Портиерът ми кимна с усмивка, когато минахме през дрешника.

— Предупреждавам ви, че покойниците са обезобразени — отбеляза Спере и отвори тежка метална врата.

Влязохме в моргата. Потръпнах. Всички тук ми напомняше на вътрешността на хладилник: бели стени, таван и под, няколко градуса над нулата и месо с изтекъл срок на годност.

Четирите трупа стояха наредени върху метални кушетки. Краката им се подаваха изпод бели чаршафи и установих, че сцените във филмите отговарят на действителността: на големите пръсти на краката им висяха окачени метални табелки.

— Готов ли сте? — попита Спере.

Отмахна два чаршафа бързо и елегантно като фокусник.

— Пътните злополуки са най-тежките случаи — продължи той и се олюля на пети. — Трудно се идентифицират, както виждате — внезапно ми се стори, че Спере говори необичайно бавно. — В колата са се возили петима души, но намерихме само четири тела. Вероятно петият е паднал в реката и течението го е отнесло.

Гледах го втренчено, преглъщах едва-едва и дишах тежко през носа. Всичко това беше само поза, разбира се, защото дори без дрехи близнаците Монсен изглеждаха по-добре отколкото в останките от колата. Освен това вътре не миришеше на нищо: нито на изпражнения или на газове, нито на кръв, нито на бензин, нито на човешки вътрешности. Хрумна ми, че хората придават прекалено голямо значение на зрителните възприятия, а всъщност звукът и мирисът тероризират сетивата много по-ефективно: например шумът от главата на мъртва жена, току-що пронизана в окото, която тупва върху пода.

— Това са близнаците Монсен — прошепнах.

— Да, това и ние го установихме. Въпросът е…

Спере направи продължителна — наистина много дълга — пауза с цел да подсили ефекта от думите си. Боже мой.

— Кой е Ендриде и кой — Ескил?

Въпреки студа в моргата дрехите ми лепнеха от пот. Дали Спере говореше умишлено толкова бавно? Да не би да прилага нов, непознат ми, метод на разпит, запитах се аз.

Погледът ми се плъзна над голите тела и обходи белезите, оставени от самия мен. Раните, прорязващи корема, още зееха, а по ръбовете им личаха черни кървави корички.

— Това е Ендриде — посочих решително аз. — Другият е Ескил.

— Хм — доволно изсумтя Спере и започна да пише. — Сигурно сте ги познавали отлично. Дори колегите им не успяха да ги различат.

— С близнаците бяхме много близки — кимнах с опечален вид. — Особено в последно време. Може ли да си тръгвам?

— Разбира се — отвърна Спере, но продължи да пише по начин, който изобщо не ме предразполагаше да напусна моргата.

Погледнах часовника зад главата му.

— Еднояйчни близнаци — Спере пишеше ли, пишеше. — Каква ирония, не мислите ли?

Какво, по дяволите, пише? Едното име е Ендриде, друго — Ескил, какво толкова има за писане?

Не биваше да го питам, но не се сдържах:

— Къде видяхте ирония?

Спере вдигна очи и престана да пише.

— Ами заченати са в една и съща секунда в една и съща яйцеклетка и са починали в една и съща секунда в една и съща кола.

— Тук няма ирония.

— Така ли?

— Или поне аз не виждам такава.

— Мм. Май сте прав. Имах предвид не ирония, а парадокс.

Кръвта ми кипна.

— И парадокс не е.

— Добре, но все пак е странно. Сякаш всичко е подчинено на космическа логика, нали?

Изгубих самоконтрол, стиснах плика, а кокалчетата на пръстите ми побеляха.

— Няма нито ирония, нито пародия, нито космическа логика — гласът ми трепереше и повиших тон. — Просто случайна симетрия на живота и смъртта, която дори не може да се нарече напълно случайна, понеже и братята Монсен като повечето еднояйчни близнаци са прекарвали много време в непосредствена близост един до друг. Светкавицата се е стоварила върху тях, докато са били заедно. Не търсете нищо повече.

Последните думи ги изкрещях.

Спере ме погледна умислено. Стоеше с палец и показалец от двете страни на устата си. Разтърка си брадичката. Познавах този поглед. Спере беше един от малцината. Притежаваше поглед на разпитващ, поглед, който умее да разобличава лъжата.

— Братли, какво ви измъчва?

— Съжалявам — усмихнах се унило и тутакси осъзнах, че се налага да призная някаква истина, защото ме гледаше жив детектор на лъжата. — Снощи се скарахме с жена ми, а днес се случи това нещастие. Не съм на себе си. Извинете ме. Ще си тръгвам.

Обърнах се и се отправих към вратата. Спере каза нещо, вероятно поздрав за довиждане, но не чух какво заради трясъка на металната врата зад гърба ми. Басовото й дрънчене отекна в коридора.

Двайсет и първа глава
Покана

От спирката пред Държавната болница се качих на трамвай и платих на кондуктора в брой с пояснението, че пътувам до центъра. Той се усмихна малко пренебрежително, докато ми връщаше рестото: явно цената на билета е една и съща, независимо след колко спирки ще сляза. Аз, разбира се, и преди съм се возил на трамвай, като малък, но не помнех добре какъв е редът. Слизай от задната врата, дръж си билета в ръката, за да го покажеш на контрольора, натисни копчето за „стоп“ по-рано, а не в последния момент, не разсейвай водача. Много неща се бяха променили. Шумът от релсите вече не е толкова оглушителен за сметка на рекламните пана по прозорците, обърнати с лицата навън. Пътниците по седалките обаче изглеждаха вглъбени във вътрешния си свят. В центъра слязох от трамвая и се качих на автобус, който ме понесе към североизточната част на града. Обясниха ми, че имам право да пътувам с билета от трамвая. Прекрасно. Платих съвсем нищожна цена, за да се придвижвам из града, а досега дори не бях подозирал, че това е възможно. Местоположението ми непрекъснато се променяше. Представлявах мигаща точица върху GPS джаджата на Клас Граф. Сякаш усещах объркването му: какво, по дяволите, става, да не би да пренасят някъде трупа?

Слязох от автобуса в Орвол и поех нагоре към Тунсехаген. Можех да сляза и на по-близка спирка до апартамента на Уве, но всичко, което правех, имаше определен замисъл. В квартала цареше предобедно спокойствие. Прегърбена старица вървеше едва-едва по тротоара с чанта на лошо смазани колелца. Чуваше се как скърцат пронизително. И все пак ми се усмихна, все едно денят е хубав, светът — чудесен, а животът — прекрасен. Какво ли си мисли сега Клас Граф? Сигурно предполага, че катафалка пренася тялото на Браун до родния му дом или нещо подобно, но и се пита защо, дявол да го вземе, се движи толкова бавно, да не би да има задръстване?

Срещу мен се зададоха две натрапчиво гримирани тийнейджърки с дъвки в устата, ранички и плътно прилепнали панталони, които само притискаха бедрата им, но не решаваха проблемите им с теглото. Гледаха ме изпод вежди, без да престават да разговарят на висок глас за вълненията си. Докато се разминавахме, чух:

— … голяма несправедливост!

Вероятно бяха избягали от час и отиваха в някоя сладкарница в Орвол, а възмутилата ги несправедливост няма нищо общо с факта, че осемдесет процента от техните връстници на земята нямат пари да си позволят сладките кравайчета с крем, с които след секунди щяха да се натъпчат. Ако с Диана бяхме задържали детето, дъщеря ни — Диана нарече нероденото Ейолф, но бяха сигурен, че е момиче — някой ден, още докато учи в гимназията, щеше да ме погледне със същите натежали от туш мигли и да ми се развика колко несправедливо е да не я пускам с приятелката й на Ибиса. А аз… щях да го преживея някак.

Пътят минаваше през парк с голямо езеро в средата и аз поех по една от кафявите пътечки към дърветата от другата страна. Не съкращавах разстоянието, просто исках точицата върху устройството на Граф да напусне очертанията на главните улици на картата. Труповете може и да се возят в автомобили, но не се движат из паркове. Това представляваше потвърждение на съмненията, които посях в главата на холандския ловец на глави с обаждането ми за добро утро от жилището на Лоте: Роджър Браун е възкръснал от мъртвите; той не е бил в моргата на Държавната болница, както е показвал GPS-ът, а в болнично легло в същата сграда; но нали по новините съобщиха, че всички пътници в полицейската кола са загинали?

Вероятно не мога да съпреживявам чужди емоции, умея обаче да преценявам хорската интелигентност. Понеже много ме бива в това, ме използват като консултант при назначаването на мениджъри в най-големите норвежки компании. Докато обикалях езерото, си представих как разсъждава Клас Граф в момента. Съвсем тривиално: трябва да тръгне след мен, да ми види сметката, макар че сега рискът стана много по-голям. Защото вече съм в състояние не само да осуетя плановете на „ХОТЕ“ да глътнат „Патфайндър“, но и да го улича в убийството на Синдре О. Ако успея да оцелея до съдебния процес, разбира се.

Накратко, изпратих му покана, на която е невъзможно да откаже.

Стигнах до другата страна на парка и минавайки покрай нагъсто разположените брези, погалих тънката бяла, лющеща се кора, притиснах пръсти до твърдото стъбло, одрасках с нокти повърхността му. Помирисах върховете на пръстите си, спрях се, затворих очи и вдишах аромата. В съзнанието ми нахлуха спомени от детските ми години за игри, смях, изненади, изпълнени с трепетен страх, радост и открития. Припомних си всички онези неща, които смятах за изгубени, но те си бяха заровени в паметта ми, не можеха да изчезнат, приличаха на водни деца. Старият Рогер Браун не би бил в състояние да ги открие, ала новият беше. Колко ли щеше да живее новият? Едва ли му оставаше много живот. Това обаче не го притесняваше: щеше да изживее последните си мигове по-пълноценно, отколкото старият бе изживял трийсет и трите си години.

Стигнах до къщата на Уве Шикерюд. Вече се бях стоплил. Седнах на един пън в горичката, откъдето се откриваше задоволителен изглед към пътя с жилищните сгради. Установих, че гледката от източните квартали не се различава кой знае колко от гледката от западните. Всички ние, независимо в коя част на града живеем, виждаме сградата на Централната поща и хотел „Плаза“. Осло не изглежда нито по-грозен, нито по-хубав. Единствената разлика, се състои в това, че от източните квартали се виждат западните. Това ме подсети за Айфеловата кула: когато през 1889-а Густав Айфел построил прочутата си кула за световното изложение в Париж, критиците отсекли, че най-хубавата гледка във френската столица се открива от Айфеловата кула, защото е единственото място, откъдето човек не я вижда. Сигурно и Клас Граф смята, че изглежда приемливо, понеже не се вижда през очите на другите. Или през моите например. А аз го виждах и го мразех. Ненавиждах го с толкова всепоглъщаща и поразително люта омраза, че чак се плашех от чувствата си.

Ала омразата ми не беше мътна; напротив, беше чиста, непресторена, почти невинна. Така, представях си аз, кръстоносецът е мразел богохулниците. Затова осъдих Граф на смъртно наказание със същата премерена наивна омраза, с която американецът с дълбоки християнски убеждения изпраща осъдените на смърт свои ближни на дръвника. Тази омраза ми донесе доста прозрения. Накара ме например да осъзная, че чувствата ми към баща ми не са били омраза. Гняв? Да. Презрение? Вероятно да. Съчувствие? Определено. Защо? Сигурно съм имал не една причина. Сега разбрах, че съм изпитвал гняв срещу него, защото дълбоко в себе си приличам на него и нося наследствената предразположеност да стана същия като баща си: впиянчен, гол като пушка тъпкач на жени, който смята, че изток си е изток и няма как да стане запад. Превърнах се окончателно в негово подобие.

Смехът се надигна в мен и не се помъчих да го спра. Отекна между дърветата. Една птичка литна от клона над главата ми и видях задаващата се по пътя кола. Сребристосив лексус GS 430.

Дойде по-рано, отколкото очаквах. Изправих се веднага и тръгнах към къщата на Уве Шикерюд. Застанах на стълбите и понечих да пъхна ключа в ключалката. Погледнах ръката си. Треморът беше едва забележим, но не ми убегна. Говореха инстинктите ми, страхът, заложен от прастари времена у човека. Клас Граф се оказа от онзи тип животни, които всяват страх у останалите животни.

Улучих ключалката още при първия опит. Завъртях ключа, отворих вратата и бързо влязох в къщата. Седнах на леглото, облегнах се на таблата с гръб към прозореца. Проверих дали завивката покрива тялото на Уве до мен.

Зачаках. Часовникът отмерваше секундите. И ударите на сърцето ми: два в секунда.

Клас Граф прояви благоразумие, разбира се. Най-напред изчака да се увери, че съм сам. Въпреки това вече не ме смяташе за безопасен. Първо, очевидно бях замесен в изчезването на кучето му. Второ, вероятно се бе отбил при нея, бе видял трупа й и вече знаеше, че съм способен на убийство.

Не го чух да отваря вратата. Не чух стъпките му. Той просто изникна пред мен изневиделица. Гласът му прозвуча меко, а усмивката изразяваше искрено съжаление:

— Извини ме, задето нахълтах така, Роджър.

Клас Граф беше облечен в черно: черни широки панталони, черни обувки, черно поло, черни ръкавици. На главата — черна вълнена шапка. Единствено сребристосивият „Глок“ се отличаваше от цялостната гама на облеклото му.

— Не се притеснявай. Време е за посещение — отвърнах.

Двайсет и втора глава
Ням филм

Начинът, по който мухите възприемат времето — например да виждат светкавично приближаващата ги длан като дълъг процес — се обяснява с факта, че информацията, постъпваща през фасетъчните им очи, ги захранва с огромно количество данни. С други думи, природата е снабдила мухите с необикновено ефективен процесор.

Няколко секунди в стаята цареше пълна тишина. Не съм в състояние да определя точно колко секунди продължи. Бях муха, а дланта летеше към мен. Пистолетът на Уве Шикерюд сочеше към гърдите ми. Погледът на Клас Граф — към лъсналия ми череп.

— Аха — най-сетне отрони той.

Тази дума съдържаше всичко: как хората са успели да покорят земята, да подчинят стихиите, да убиват същества, които ни превъзхождат по бързина и сила. Накратко, тя изразяваше капацитета на нашия процесор. Това „аха“ на Клас Граф увенчаваше поток от размисли, търсене и отсяване на хипотези и неизбежна дедукция, водеща до единствения възможен извод:

— Обръснал си косата си, Роджър.

Клас Граф беше — както споменах и по-рано — интелигентен мъж. Той, разбира се, не просто установи баналния факт, че нямам коса. Съобрази и кога, къде и защо се е случило. Така сложи край на объркването си, намери отговор на всичките си въпроси.

— В катастрофиралата кола — прибави той.

Не ме питаше, сам стигна до това заключение. Кимнах. Той се настани на стола и го издърпа към стената, без да отмества дулото на пистолета и на сантиметър от мишената.

— А после? Остави косата в един от труповете, така ли?

Бръкнах с лявата си ръка в джоба на якето.

— Не мърдай! — изкрещя той, а пръстът му натисна леко спусъка.

Нямаше еректирал ударник. „Глок“ 17. Дамски пистолет.

— Това е лявата ми ръка — поясних.

— Добре, извади я бавно.

Подчиних се и хвърлих плика с косата си върху масата. Граф кимна леко, без да отлепя очи от мен.

— Значи си се усетил, че предавателите се намират в косата ти и тя ги е сложила по моя молба. Затова я уби, нали?

— Възприемаш ли смъртта й като загуба, Клас? — на свой ред попитах аз и се облегнах.

Сърцето ми блъскаше в гърдите, но усещах странно хладнокръвие в мига на сбогуването. Плътта се страхуваше от смъртта, а духът запази спокойствие. Той не отговори.

— Или Диана е била просто… как се изрази ти… средство да постигнеш целта си? Необходим разход, за да се сдобиеш с приходи?

— Защо искаш да го знаеш, Роджър?

— Защото ми е интересно дали хора като теб съществуват наистина, или са само измислица.

— Хора като мен?

— Неспособни да обичат.

— Ако искаш да получиш отговор на въпроса си, просто се погледни в огледалото, Роджър — разсмя се той.

— Обичах един човек.

— Преструвал си се, че я обичаш. Как ще докажеш, че наистина си изпитвал чувства? Лично аз виждам само доказателства в полза на противното: отказал си на Диана единственото, което е искала освен теб: дете.

— Напротив, съгласих се.

— Значи си променил решението си? — разсмя се отново той. — И кога? Кога се превърна в покаялия се съпруг? Когато откри, че тя се чука с друг?

— Вярвам в покаянието — промълвих. — В покаянието и в прошката.

— Вече е твърде късно. Диана не получи нито прошката ти, нито децата ти.

— Нито твоите.

— Никога не съм възнамерявал да имам деца с нея, Роджър.

— Дори и да си искал, няма как да й го направиш, нали?

— Напротив. Да не ме смяташ за импотентен?

Изстреля отговора си веднага. Единствено мухите биха доловили колебанието, траяло една наносекунда. Поех си въздух.

— Видях те, Клас Граф. Видях те… отдолу.

— Какво, по дяволите, намекваш, Браун?

— Огледах репродуктивните ти органи по-отблизо, отколкото би ми се искало.

Видях как устата му се отвори бавно и продължих:

— В клозета до Елверюм.

Устните на Граф се мъчеха да формулират нещо, но не успяха.

— Така ли те накараха да проговориш в мазето в Суринам? Като ти отрязаха топките? Как го направиха? С нож? Отнели са ти не сексуалното желание, а размножителната способност, нали? Остатъкът от тестисите ти изглежда, все едно е кърпен с груб конец.

Затворената уста на Граф приличаше на права черта върху вкамененото му лице.

— Това обяснява защо си преследвал толкова ожесточено онзи уж незначителен наркотрафикант в джунглата, Клас. Шейсет и пет дни, нали така беше? Защото той ти го е причинил. Той ти е отнел мъжествеността и възможността да създаваш свои копия. Отнел ти е всичко. Почти всичко. И ти си му отнел живота. Разбирам защо си постъпил така.

Подточка трета от стъпка втора според техниката на Инбау, Рийд и Бъкли: предложете морално приемлив мотив за престъплението. Вече не се нуждаех от неговото признание. Възнамерявах да му поднеса моето, и то предварително:

— Клас, разбирам те отлично, защото и аз смятах да те убия по същата причина. Ти ми отне всичко. Почти всичко.

Устата на Граф издаде звук, само бегло наподобяващ смях.

— Кой държи пистолета, Роджър?

— Ще те убия, както убих шибаното ти куче.

Мускулите на челюстите му се стегнаха, когато стисна зъби, а кокалчетата на пръстите му побеляха.

— Така и не го видя, нали? То приключи живота си като храна за гаргите. Нанизано върху браната на трактора на О.

— Повдига ми се от теб, Роджър Браун. Четеш ми морал, а самият ти си убиец на животни и на деца.

— Прав си, ала грешиш по отношение на онова, което ми каза в болницата за детето ни. Всички изследвания потвърдиха, че детето ни е здраво и няма синдрома на Даун. Убедих Диана да направи аборт просто защото не исках да я деля с никого. Чувал ли си по-инфантилно обяснение? Чиста, неопетнена ревност към неродено дете. Сигурно се дължи на факта, че като дете не са ме обичали достатъчно. Как мислиш? Вероятно и ти си се чувствал така, а, Клас? Или от самото си раждане си бил зъл?

Според мен Клас не успя да асимилира въпросите ми, защото се взираше в мен, зяпнал от почуда. Явно мозъкът му работеше до пръсване. Реконструираше и следваше разклоненията на решението по обратния път, за да разбере откъде започва всичко, да се добере до истината. Откри началото: едно изречение в болницата, което подхвърли самият той: „… да направи аборт, понеже плодът имал синдрома на Даун“.

— Кажи ми — продължих, след като се уверих, че се е сетил, — обичал ли си друг освен кучето си?

Той вдигна пистолета. От живота на новия Клас Граф оставаха броени секунди. Леденосивите очи на Граф проблеснаха и мекият му глас премина в шепот:

— Смятах да те застрелям с куршум в главата от уважение към теб, защото си достойна плячка, Роджър. Сега обаче възнамерявам да се върна на първоначалния си план. Ще те улуча в корема. Казвал ли съм ти какво става при рани в корема? Куршумът пронизва далака и стомашната киселина изгаря остатъка от вътрешностите ти. Ще те чакам да ме молиш да те убия. Така ще стане, Роджър.

— Стига си дрънкал глупости. Стреляй, щом си решил, Клас! Недей да чакаш, както направи в болницата.

— О, не допускам да си поканил и полицията, Роджър — разсмя се Граф. — Отне живота на жена. И ти си убиец като мен. Това си е само между нас.

— Помисли си хубаво, Клас, Защо според теб поех риска да измамя служителите в Института по съдебна медицина да ми дадат плика с косата ми?

— Много просто — вдигна рамене Граф. — От косата ти биха могли да вземат ДНК. Вероятно единственото използваемо доказателство срещу теб. Нали си мислят, че името на издирвания е Уве Шикерюд. Или пък си искал да запазиш разкошната си грива и да си направиш от нея перука. Диана ми каза, че много държиш на косата си. Използваш я, за да отклониш вниманието от височината си. Или по-точно: от нищожния си ръст.

— Правилно — съгласих се аз. — Но не съвсем. Понякога ловците на глави забравят, че главите, които преследват, могат да мислят. Не знам дали моята глава мисли по-ефективно без коса, но във всеки случай поне успя да вкара ловеца си в капана.

Граф примига бавно. Долових напрежението в стойката му. Явно очакваше неприятности.

— Не виждам никакъв капан, Роджър.

— Ето го — отметнах завивката.

Погледът му падна върху трупа на Уве Шикерюд и картечния пистолет „Узи“ на гърдите му.

Той реагира светкавично и насочи пистолета срещу мен.

— Не си го и помисляй, Браун.

Посегнах към пистолета.

— Недей! — изкрещя Граф.

Вдигнах оръжието.

Граф натисна спусъка. Изстрелът изпълни стаята.

Насочих дулото към него. Той се беше надигнал наполовина от стола и стреля втори път. Натиснах спусъка докрай. Разнесе се дрезгав рев на олово, което разпори въздуха, стените на Уве, стола, черните панталони на Граф, безупречната му бедрена мускулатура, разпори слабините му, а надявах се и члена, който бе прониквал в Диана, разпори изпъкналите му коремни мускули и уж защитените под тях органи.

Граф се строполи на стола, а пистолетът тупна върху пода. Внезапно настъпи тишина, чуваше се само търкалянето на празната гилза по паркета. Наклоних глава и го погледнах. Очите му се взираха в мен, потъмнели от шока.

— Вече няма как да минеш успешно медицинския преглед при „Патфайндър“, Граф. Съжалявам. Край на шансовете да задигнеш технологията им. Въпреки старанията ти. Впрочем именно тази твоя проклета старателност ти изигра лоша шега.

Граф простена едва доловимо, по холандски.

— Именно твоята педантична предпазливост те доведе тук. На последното ти интервю. Защото знаеш ли какво? Ти си човекът, когото търсех за поста в „Патфайндър“. Не само предполагам, а съм напълно сигурен, че няма по-подходящ кандидат от теб. Следователно и постът в компанията е идеален за теб. Вярвай ми, Граф.

Той мълчеше и гледаше раната си. Кръвта обагри пуловера му в още по-тъмен нюанс на черното. Продължих:

— И така, обявявам ви за жертвен агнец, господин Граф. Удостоявам ви със званието убиец на Уве Шикерюд, тоест този човек до мен.

Потупах Уве по корема.

Граф простена и надигна глава.

— Какви, по дяволите, ги дрънкаш? — попита той отчаяно, безсилно и сънливо. — Повикай линейка, преди да си станал двоен убиец, Браун. Помисли си, ти си пълен аматьор, няма да се измъкнеш от полицията. Обади се на „Бърза помощ“ и аз на свой ред също ще те пощадя.

Погледнах Уве. Стори ми се много спокоен.

— Граф, не аз съм те убил, а Шикерюд, схващаш ли?

— Не. За бога, повикай проклетата линейка, не виждаш ли, че кръвта ми изтича!

— Съжалявам, вече е твърде късно.

— Твърде късно ли? Да не възнамеряваш да ме оставиш да умра?

В гласа му се прокрадна нещо ново. Дали не беше плачлива нотка?

— Моля те, Браун. Не тук, не по този начин! Умолявам те, не го прави!

Плачеше, разбира се. Сълзите се стичаха по бузите му. В това нямаше нищо необичайно, особено като се има предвид какво ми каза той за раните в корема. Видях как кръвта капе от крачола му върху излъсканите до блясък обувки „Прада“. Той ме умоляваше да го пощадя. Граф или не — не успя да запази достойнството си. Чувал съм, че никой не може да го направи. Малцината, които наглед не падат духом, просто изпадат в апатия поради шока. Най-унизителното за Граф обаче беше присъствието на толкова многобройни свидетели на падението му. Очакваше се броят им да нарасне допълнително.

Петнайсет секунди след като влязох в дома на Уве Шикерюд, без да въведа паролата „Наташа“, камерите за видеонаблюдение бяха започнали да снимат, а в централата на „Триполис“ алармата се бе задействала. Представих си как дежурните служители са се скупчили около екрана, как са проследили действията на Граф — единствения видим актьор в немия филм — с невярващи очи. Видели са го как си отваря устата, но не са можели да чуят думите му. Видели са как е стрелял, как са го улучили и са проклинали Уве, задето в дома му няма камера с обхват над леглото.

Погледнах си часовника. Алармата се бе задействала преди четири минути. Вероятно преди три минути от „Триполис“ са уведомили полицията. Те, на свой ред, са се обадили на отряда за бързо реагиране „Делта“, който се намесва при въоръжени акции. Събирането на екипа им отнема известно време. Тунсехаген се намира далеч от центъра. Очаквах първите полицейски коли да пристигнат на местопрестъплението след не по-малко от четвърт час. От друга страна обаче, не виждах смисъл цялата история да се проточва твърде дълго. Граф изстреля два патрона от цели седемнайсет в пълнителя.

— С твое позволение ще си тръгвам, Клас — отворих прозореца зад таблата на леглото. — Но ще ти дам последен шанс. Вдигни пистолета. Ако успееш да ме застреляш, ще намериш сили и сам да си повикаш линейка.

Той ме гледаше с празен поглед. В стаята лъхна леденостуден вятър. Зимата безспорно бе дошла.

— Хайде де — подканих го аз. — Какво има да губиш?

Явно логиката в думите ми все пак проникна до мозъка му, объркан вследствие на силния шок. И с бързо движение — много по-бързо, отколкото очаквах предвид раните му — той се хвърли върху пода и грабна оръжието. Куршумите от картечния пистолет заваляха като градушка. Мекият тежък токсичен метал надупчи паркета между краката му и се разхвърчаха стърготини. Ала преди автоматичният откос да стигне до него, да прониже гърдите му, сърцето му и да пробие белите му дробове, които издъхнаха с просъскване, той успя да изстреля един куршум. Един-единствен. Звукът отекна между стените. После настъпи тишина. Мъртвешка тишина. Само вятърът пееше едва доловимо. Немият филм се превърна в стопкадър, замръзна в студа, пропълзял в стаята.

Всичко свърши.

Пета част
Един месец по-късно

Двайсет и трета глава
Последно интервю
Вечерна редакция

Музикалният мотив, съпровождащ заставката на информационно-дискусионната програма „Вечерна редакция“, представлява съвсем обикновена мелодия, изпълнена на китара. Напомня на зрителя за боса нова, поклащащи се бедра и пъстроцветни коктейли, а не за сухи факти, политика и потискащи обществени проблеми. Или за престъпления, каквато беше темата за тази вечер. Заставката трае съвсем кратко, за да внуши на зрителите, че „Вечерна редакция“ е предаване без излишни празнословия, където водещият и гостите говорят само по същество. Вероятно затова предаването започна с кадър от камера, разположена върху операторския кран в „Студио 3“, който показваше участниците в програмата от птичи поглед. После камерата се снижи рязко и на екрана се появи водещият Од Г. Дюбвад в крупен план. Както обикновено, в същия миг той вдигна очи от книжата пред себе си и си свали очилата. Този трик сигурно е идея на продуцента, за да се създаде впечатление, че новината е съвсем прясна и Дюбвад току-що я е прочел.

Од Г. Дюбвад има гъста, късо подстригана коса, прошарена на слепоочията, и вечно четирийсетгодишно лице. На трийсет беше изглеждал като четирийсетгодишен, на петдесет щеше да изглежда пак така. Од Г. Дюбвад е завършил социология, притежава аналитичен ум, умение да се изразява и таблоидни заложби. Безспорно не това е причина ръководството на канала да му повери дискусионна програма, а дългогодишният му стаж като новинар. Работата му се състои в четене на написан предварително текст с подходяща интонация, подходящо изражение, в подходящ костюм и подходяща вратовръзка, ала Дюбвад бе намерил толкова подходяща интонация, изражение и вратовръзка, че си осигури доверие, с каквото не се ползваше нито един съвременен човек в Норвегия. Това обществено доверие му трябва, за да изнесе на плещите си предаване като „Вечерна редакция“. Странно, но репутацията му на недосегаем само печели от публичните му изявления колко много обича телевизионния си рейтинг и разказите как на съвещанията на редакционната колегия именно той, а не ръководството на канала, настоявал в предаването да заложат на комерсиални проблеми. Од Г. Дюбвад иска атмосферата в студиото да се нажежава от провокативните изказвания на гостите, а не да породи съмнения, разнопосочни мнения и разсъждения — това е по-скоро ролята на вестникарските хроники. Когато медиите го разпитват по този въпрос, неизменният му отговор гласи:

— Защо да отстъпвам дебатите за кралското семейство, за правата на хомосексуалните родители да осиновяват деца и за злоупотребите със социалните помощи на несериозни актьори, щом ние от „Вечерна редакция“ можем да ги обсъдим?

Предаването пожъна безспорен успех и Од Г. Дюбвад се превърна в звезда. След скандален и шумен бракоразводен процес нарастващата му популярност му осигури и млада съпруга в лицето на известна водеща от канала.

— Тази вечер ще говорим по две теми — обяви той с глас, леко разтреперан от едва прикрит ентусиазъм, докато гледаше настойчиво от екрана. — В първата част от предаването ще обсъдим една от най-кървавите драми в историята на Норвегия. След едномесечна непрекъсната работа полицията смята, че най-сетне е успяла да разнищи така наречения „случай Граф“, който включва осем убийства: мъж е убит във фермата си в околностите на Елверюм; откраднат автовоз прегази четирима полицаи; намерена беше жена, застреляна в дома си в Осло. После двамата главни герои загинаха в престрелка помежду си в къща в Тунсехаген. Както вече знаете, разигралата се кървава драма е записана на филмова лента, защото къщата се е намирала под видеонаблюдение и е била обезопасена с аларма. През последните седмици копия от записа изтекоха в медиите и плъзнаха в интернет пространството.

Од Г. Дюбвад сгъсти патоса:

— И за капак на всичко в центъра на събитията се намира световноизвестна картина: „Залавянето на калидонския глиган“ на Петер Паул Рубенс. Творбата изчезнала по време на Втората световна война и се смяташе за изгубена, но преди четири седмици я намериха в… — Дюбвад нямаше търпение да съобщи къде и заекна — в… е-е-един клозет!

След това въведение Од Г. Дюбвад се принуди да кацне малко, преди да продължи полета си.

— При нас в студиото сме поканили гост, който ще ни помогне да обобщим случая Граф. Бреде Спере…

Направи кратка пауза — уговорения знак с оператора, който трябваше да превключи на втора камера. На екрана се появи единственият гост в студиото — висок рус хубавец — в средно близък план. Гостът имаше твърде скъп костюм за държавен служител. Върху разкопчаната на гърдите му риза блестяха седефени копчета. За облеклото му вероятно отговаряше стилистът на „ELLE“, когото Спере чукаше при пълна — или почти пълна — дискретност. Няма никаква опасност женската аудитория да превключи на друг канал, помислих си аз.

— Вие оглавявахте разследването на КРИПОС. Имате близо петнайсетгодишен професионален опит зад гърба си. Сблъсквали ли сте се с нещо подобно?

— Всеки случай е различен — отвърна Бреде Спере с непринудена самоувереност.

Не беше нужно да си ясновидец, за да се досетиш, че след предаването феновете му щяха да наводнят телефона му със съобщения: самотни майки, които живеят в околностите на Осло, имат собствен автомобил и много свободно време през следващата седмица, щяха да питат дали е обвързан и иска да излезе на чаша кафе с интересна компания; щяха да му пишат и млади момчета с предпочитания към по-улегнали мъже. А някои щяха да прескочат всички увертюри и направо да му изпратят снимка, на която се харесват: с чаровна усмивка, нова прическа, хубави дрехи и добре подбрано деколте. Сигурно на някои снимки дори нямаше да има лице. На други — дрехи.

— Но за всички ни е ясно, че не всеки ден разследваме осем убийства — продължи Спере.

Понеже се изрази малко лековато за случая, побърза да добави:

— Това е прецедент и тук, и в други страни, с които обикновено се сравняваме.

— Бреде Спере — Дюбвад винаги се стараеше да повтаря имената на гостите си, та зрителите да ги запомнят, — този случай получи силен международен отзвук. Освен убийството на осмина души интерес събуди и фактът, че ключова роля в престъплението играе световноизвестна картина, нали?

— Е, да, картина, известна сред ценителите на изкуството.

— Според мен съвсем спокойно можем да я наречем световноизвестна! — възкликна Од Г. Дюбвад и се помъчи да улови погледа на Бреде Спере, вероятно за да му напомни какво са се разбрали преди началото на предаването: да действаме като тандем, като двама съотборници с общата цел да разкажат на зрителите невероятна история.

Думите на Спере подронваха славата на картината и така ощетяваха сензационната стойност на историята.

— И все пак вероятно картината на Рубенс е била в центъра на вниманието на служителите от КРИПОС, които трябваше да наредят пъзела без свидетелски показания и наличието на оцелели. Прав ли съм, Спере?

— Напълно.

— Утре ще представите окончателния доклад от разследването, но бихте ли разказали на зрителите какво всъщност представлява случаят Граф? Моля ви да обрисувате хода на събитията от игла до конец.

Бреде Спере кимна. Но вместо да започне да говори, вдигна чашата с вода и отпи. Г. Дюбвад се усмихна широко в десния ъгъл на кадъра. Не беше изключено двамата да се разбрали предварително да приложат този художествен похват и чрез преднамерената пауза да подразнят любопитството на зрителите, да ги накарат да седнат на ръба на канапето и да се вторачат в екрана с широко отворени очи и уши. Или пък Спере реши да поеме режисурата в свои ръце. Полицаят остави чашата и си пое дъх.

— Преди да ме преместят в КРИПОС, работех в Отдела за борба с кражбите, както сигурно знаете. Занимавах се с разследване на зачестилите през последните години случаи на кражби на картини. Почеркът подсказваше, че в Осло върлува организирана престъпна група. Още тогава държахме на прицел охранителната фирма „Триполис“, защото собствениците на повечето ограбени жилища са техни клиенти. Сега знаем, че единственият служител, който стои зад кражбите, е работел именно в „Триполис“. Уве Шикерюд е разполагал с достъп до ключовете за жилищата и е можел да изключва алармите. Явно е намерил начин да изтрива докладите за повредите в системата. Предполагаме, че Шикерюд е извършил повечето грабежи. Имал е обаче нужда от човек с връзки в артистичните среди, който да общува с други ценители в Осло и да му предоставя информация къде какви картини има.

— И тогава се е намесил Клас Граф?

— Да. Самият той е притежавал немалка колекция в апартамента си на улица „Оскар“ и се е подвизавал в артистичните среди, главно в кръговете, посещаващи „Галерия Е“, където неведнъж е бил засичан. Там е разговарял с хора, самите те собственици на скъпи картини, или от които е черпел сведения кой притежава скъпи картини. Информацията Граф е предоставял на Шикерюд.

— Какво е правел Шикерюд с откраднатите картини?

— Благодарение на анонимен сигнал, подаден в полицията, заловихме укривател в Гьотеборг — стар познайник на органите на реда. Вече призна за участието си в престъпната схема на Шикерюд. На разпита в шведския полицейски участък укривателят разказал, че последно Шикерюд му съобщил по телефона за кражба на картина от Рубенс и за намеренията си в най-скоро време да му я занесе. Укривателят се усъмнил Шикерюд да е направил чак такъв удар. И наистина нито картината, нито Шикерюд се появили в Гьотеборг…

— Да — избоботи Г. Дюбвад с трагична нотка в гласа. — Защото какво се е случило?

Спере се усмихна снизходително, сякаш мелодраматичното поведение на водещия му се струваше малко комично, и продължи:

— Явно Шикерюд и Граф са решили да се откажат от посредничеството на укривателя и сами да продадат картината. Нека не забравяме, че комисионната на укривателите възлиза на петдесет процента от печалбата, а в случая с картината на Рубенс говорим за много крупна сума. Граф, бивш мениджър на холандска компания за високи технологии, търгуваща с Русия и бившите страни от Източния блок, е имал многобройни познати, като не всички от тях са развивали законна дейност. Граф и Шикерюд са видели възможност да обезпечат бъдещето си до живот.

— Но Граф е създавал впечатление на човек с достатъчно средства.

— Компанията, в която е бил мениджър, се е намирала пред фалит и той се е разделил с шефския си пост преди няколко месеца. Явно години наред е разполагал с много пари. Известно ни е също, че е кандидатствал за работа в норвежка фирма със седалище в Хуртен.

— И така, Шикерюд не се е явил на уреченото място за среща с укривателя, защото с Граф са решили сами да продадат картината. Какво се е случило после?

— Преди да намерят купувач, е трябвало да я скрият на сигурно място. Затова са отишли в специално наета за срещите им вила, собственост на Синдре О.

— Намира се близо до Елверюм.

— Точно така. Според съседите във вилата не живеел никой, само от време на време идвали двама мъже. Не познавали никого и се стараели да не привличат хорското внимание.

— Смятате, че тези мъже са били Граф и Шикерюд?

— Двамата са невероятни професионалисти и са проявявали нечувана предпазливост при общуването помежду си. Не са оставили никакви следи, доказващи, че са се познавали. Никой не ги е засичал заедно. Разпечатките на телефонните им разговори не показват да се разговаряли.

— А после се е случило нещо непредвидено?

— Да. Не знаем точно какво. Отишли са във вилата, за да скрият картината. Всъщност е съвсем нормално помежду им да настъпи разрив: когато сумите станат тлъсти, у престъпниците се прокрадва съмнение в партньора, на когото довчера са имали доверие… Вероятно са се спречкали. Били са дрогирани. Лабораторните тестове показаха наличието на наркотици в кръвта им.

— Наркотици?

— Комбинация от кеталар и дормикум. Силни упойващи вещества. Не са популярни сред наркоманите в Осло. Предполагаме, че Граф ги е донесъл от Амстердам. Под въздействието на наркотиците предпазливостта на двамата е отстъпила на заден план и накрая са изпуснали напълно нещата от контрол. Отнели са живота на Синдре О. А после…

— Секунда — прекъсна го Дюбвад. — Бихте ли разяснили на нашите зрители как е било извършено убийството?

Спере вдигна едната си вежда, сякаш за да изрази известно неудоволствие от нескрития афинитет на водещия към кървави истории. Все пак се съгласи да отговори:

— Можем само да гадаем. Вероятно Шикерюд и Граф са пренесли купона в дома на Синдре О и са се похвалили с кражбата на прочутата картина. О се е опитал да съобщи в полицията, възможно е да ги е заплашил. И Клас Граф го е удушил с гарота.

— Какво представлява гаротата?

— Тънка метална жица или пластмасова връв, която се стяга около врата на жертвата и блокира притока на кислород до мозъка.

— И жертвата умира?

— Ами… да.

Някой натисна копче върху пулта в апаратната и на монитора, който показва какво се излъчва на хилядите телевизионни приемници, Од Г. Дюбвад кимна бавно, докато гледаше Спере със заучена смесица от отвращение и сериозност. Водещият изчака зрителите да асимилират информацията. Една, две, три секунди. Равняват се на три телевизионни години. Операторът сигурно се изприщи. Од Г. Дюбвад най-сетне реши да сложи край на мълчанието:

— Откъде знаете, че го е убил Граф?

— Разполагаме с веществени доказателства. Намерихме гаротата в джоба на якето на Граф. А по нея — кръв на Синдре О и частици от кожата на Граф.

— И знаете, че и Граф, и Шикерюд са се намирали в стаята на Синдре О в часа на убийството?

— Да.

— Откъде сте толкова сигурни? Разполагате ли с други веществени доказателства?

— Да — Спере се размърда неспокойно на стола.

— Какви по-точно?

Бреде Спете се прокашля и хвърли бърз поглед на Дюбвад. Навярно двамата бяха обсъждали този въпрос преди началото на предаването. Спере вероятно бе помолил водещия да прескочат подробностите, но Дюбвад бе настоял да ги споменат, за да придадат допълнителна достоверност на историята. Спере реши да отговори:

— Намерихме следи върху и около трупа на Синдре О. Следи от екскременти.

— Какви екскременти? — прекъсна го Дюбвад. — Човешки ли?

— Да. Изпратихме ги за ДНК анализ. Съвпадат с ДНК профила на Уве Шикерюд. Но част от екскрементите бяха на Клас Граф.

Дюбвад разпери ръце.

— Какво е станало между тези двама души, Спере?

— Няма как да знаем в подробности, разбира се, но по всичко личи, че Граф и Шикерюд са… — пое си дъх — … се мазали със собствените изпражнения. Някои хора го правят.

— С други думи, говорим, за сериозно болни индивиди.

— Както споменах, били са под въздействието на силни наркотици. Но, да. Безспорно не са… ъъъ… съвсем нормални.

— Защото извращенията не свършват дотук, нали?

— Така е.

Спере млъкна, когато Дюбвад вдигна предупредително показалец — знак към следователя да направи кратка пауза, за да даде възможност на зрителите да смелят информацията и ефектът от следващите разкрития да бъде още по-силен. Спере продължи:

— Уве Шикерюд е решил, вероятно поради състоянието си, да си поиграе на садистична игра с кучето на Клас Граф. Нанизал го върху зъбите на брана, прикачена за трактор. Но кучето, участвало в боеве, го захапало за врата в разгара на схватката. После Шикерюд потеглил с трактора и кучето, както било увиснало на браната. Бил толкова друсан, че не можел дори да кара по права линия. Спрял го шофьор на лек автомобил. Човекът, в пълно неведение с кого си има работа, постъпил както повелява дългът на всеки съвестен гражданин: качил ранения Шикерюд в колата си и го закарал в болницата.

— Какъв контраст в… човешкия морал — възкликна Дюбвад.

— Звучи съвсем точно. Въпросният шофьор ни разказа в какво състояние е намерил Шикерюд: целия омазан в изпражнения. Помислил си, че Шикерюд е паднал в яма с тор, но санитарите от болницата, измили Шикерюд, бяха категорични: изпражненията са човешки, не животински. Те имат опит с… с…

— Как са постъпили в болницата с Шикерюд?

— Приели са го в безсъзнание, но са го измили, превързали са раната и са го положили в болнично легло.

— Там ли са открили следи от наркотици в кръвта му?

— Не, направили са му изследвания, но когато разследването напредна, пробите вече бяха унищожени според правилата в болницата. Наличието на наркотици в кръвта му се установи при аутопсията.

— Добре, но нека се върнем малко по-назад. Намираме се в следната ситуация: Шикерюд е в болницата, а Граф е още в къщата на О. Какво се е случило след това?

— Понеже Шикерюд не се върнал, Клас Граф очаквал неприятности. Разбрал за изчезването на трактора, докарал колата си и тръгнал с нея из района да търси съучастника си. Вероятно е имал полицейско радио в колата и е разбрал, че полицията е намерила трактора, а на зазоряване и трупа на Синдре О.

— Точно така. И Граф се е почувствал натясно. Не е знаел къде е партньорът му, полицията е намерила трупа на О, фермата се е превърнала в местопрестъпление, а огледът би могъл да отведе следователите до откраднатата картина на Рубенс. Какво си е мислел Граф в онзи миг?

Спере се поколеба. Защо? В полицейските доклади следователите избягват да описват мислите на хората, а се придържат към доказуемите действия и думи. Най-много да си позволят да опишат мисли, които хората са споделили. В аферата „Граф“ полицията не разполагаше с никакви показания. От друга страна обаче, Спере осъзнаваше необходимостта да направи предположение, да даде своя принос за възстановката на историята, за да… за да… Не смееше да потърси причината, защото знаеше къде ще го отведат разсъжденията му. А именно: харесваше му медиите да му звънят за коментари, да го питат за разяснения; обичаше минувачите да му кимат одобрително по улицата, а феновете да му пращат съобщения със снимки. Ако Спере престане да им дава информация, и те ще спрат да го търсят. И до какво се свежда цялата работа? До въпроса кое да предпочете: професионализъм или медийно внимание; уважение или популярност?

— Граф си е помислил, че ситуацията се заплита — отговори Бреде Спере. — Обикалял е района с колата и до сутринта се е мъчил да намери Шикерюд. По полицейското радио е пристигнало съобщение за ареста на Уве Шикерюд, приет в болница. Обявили са предстоящия му разпит. Граф е разбрал, че ситуацията не е просто заплетена, а е направо отчайваща. Не е очаквал Шикерюд да издържи разпита, без да обели дума. Знаел е, че полицаите ще го притиснат и ще предложат да му намалят присъдата, ако им съдейства и предаде партньора си. Граф не се е надявал Шикерюд да поеме вината за убийството на Синдре О.

— Логично — кимна Дюбвад, наведен напред, сякаш за да пришпори следователя.

— И Граф е осъзнал какъв е единственият изход: да освободи Уве Шикерюд от полицията, преди да е започнал разпитът. Или…

Спере не се нуждаеше от дискретно вдигнатия показалец на Дюбвад, за да се досети, че тук една кратка пауза е съвсем на място.

— Или да го убие.

Телевизионните сигнали сякаш изпращяха в сгъстения, сух въздух на студиото, готов всеки миг да се възпламени под лъчите на прожекторите. Спере продължи:

— И Граф е започнал да търси чужд автомобил. На един паркинг се е натъкнал на оставен там автовоз. Понеже имал зад гърба си опит в елитен отряд на холандската армия, Граф знаел как да запали двигателя. Взел полицейското радио със себе си и внимателно огледал маршрута, по който щяла да мине полицейската кола с Шикерюд по пътя от болницата до Елверюм. Причакал е колата до едно кръстовище и…

Дюбвад се намеси с драматичен анонс:

— А после се случила най-голямата трагедия в цялата тази история.

— Да — Спере наведе глава.

— Знам, че това е тежка тема за вас, Бреде.

Дюбвад използва малкото му име. Ключов момент в тактиката.

— Дайте Спере в крупен план — нареди режисьорът в слушалката на оператора зад камера едно.

Спере си пое дълбоко дъх.

— В последвалата катастрофа загинаха четирима съвестни полицаи, сред които мой близък колега от КРИПОС, Юар Сюндед.

На екрана показаха Бреде с внимателно приближение. Средностатистическият зрител едва ли бе забелязал как лицето на Спере постепенно изпълва все по-голяма част от телевизора му. Повечето зрители усетиха само как вниманието им се съсредоточава върху фигурата на следователя, а атмосферата в студиото става по-задушевна и те сякаш проникнат в най-съкровените кътчета на душата на този внушителен, дълбоко разтърсен полицай.

— Полицейската кола е изхвърчала над мантинелата и е паднала между дърветата до реката — продължи Дюбвад. — Цяло чудо е, че Уве Шикерюд е оцелял.

— Да — Спере се окопити. — Излязъл е от останките със собствени сили или с помощта на Граф. Зарязали са автовоза и са се върнали в Осло с колата на Граф. Полицаите открили катастрофиралия служебен автомобил и изчезването на единия труп, но предположили, че е паднал в реката. Освен това Шикерюд успял да облече тялото на единия полицай в своите дрехи и така да заблуди органите на реда за самоличността на изчезналия.

— Граф и Шикерюд са се отървали от полицията, но ги е разтресла здрава параноя, нали?

— Да. Шикерюд отлично е знаел, че когато Граф е блъснал полицейската кола с автовоза, му е било все едно дали Шикерюд ще оцелее. Затова Шикерюд се е почувствал в смъртна опасност. Граф е имал поне две основателни причини да му види сметката. Първо, Шикерюд е бил свидетел на убийството на Синдре О и, второ, Граф е предпочитал да не дели с никого печалбата от картината на Рубенс. Шикерюд е очаквал Граф да го нападне при първата удобна възможност.

Г. Дюбвад се наведе оживено напред.

— И навлизаме в последното действие на разигралата се драма. Двамата престъпници са пристигнали в Осло. Шикерюд се е прибрал в дома си. Но не за да разпуска. Знаел е, че се налага да изпревари Граф, да го ликвидира, преди да бъде ликвидиран. От богатия си оръжеен арсенал е извадил малък черен пистолет марка…

— „Рорбау Р9“ — обясни Спере. — Деветмилиметров, полуавтоматичен, побира шест куршума в пълн…

— И въоръжен с него, е отишъл на мястото, където е очаквал да намери Граф. В апартамента на любовницата му. Нали така?

— Не сме сигурни какви точно са били отношенията помежду им. Знаем само, че са се срещали редовно. В спалнята й открихме отпечатъци на Граф.

— И така, Шикерюд е отишъл в жилището на любовницата с огнестрелно оръжие в ръка. Тя му е отворила, пуснала го е вътре и той я е застрелял. После е претърсил апартамента й, но не е намерил Клас Граф. Шикерюд е оставил трупа й в леглото и се е върнал в дома си. Явно непрекъснато е носел оръжието със себе си, независимо къде се намира, дори в леглото. И после се е появил Клас Граф…

— Да. Не знаем как е влязъл, вероятно с шперц. Нямал е представа, че е активирал беззвучната аларма и камерите в жилището са се включили.

— Значи полицията разполага с видеозапис на последния двубой между двамата престъпници. Бихте ли разказали накратко какво се е случило за онези от нашите зрители, които не са имали възможността да потърсят записа в интернет?

— Започнала е престрелка. Първо Граф е стрелял два пъти със своя „Глок 17“. За всеобщо учудване и двата пъти не е улучил.

— В смисъл?

— Пропуснал е да улучи съвсем близка мишена, а е бил добре обучен командос.

— Стената ли е уцелил?

— Не.

— Как така?

— Не намерихме куршуми в стената над леглото. Излетели са през прозореца. Бил е широко отворен.

— Как разбрахте?

— Навън намерихме куршуми от пистолета.

— Виж ти.

— В гората зад къщата, в къщичка за кукумявки, закачена на едно дърво — Спере се усмихна с вид на човек, който осъзнава колко скромно представя успеха си и как принизява значението му.

— Разбирам. А после?

— Шикерюд е отвърнал на удара с картечен пистолет „Узи“, който държал в леглото си. На записа се вижда как куршумите улучват Граф в слабините и в корема. Той изпуска пистолета, но пак го вдига и успява да изстреля трети, последен куршум. Улучил е Шикерюд в челото над дясното око. Раната е причинила тежки разкъсвания в мозъка, но в реалността не става като по филмите, където всеки изстрел в главата води до мигновена смърт. Шикерюд е успял да произведе последен залп, преди да умре. Този залп е убил Клас Граф.

Последва продължително мълчание. Вероятно режисьорът на предаването показа на Од Г. Дюбвад един пръст — знак, че до края на ефирното време остава една минута и е време да обобщят темата и да пристъпят към заключението. Водещият се облегна на стола, вече по-спокоен.

— Тоест разследващите от КРИПОС никога не са имали съмнения относно хода на събитията?

— Точно така — отвърна Спере, погледна твърдо Дюбвад, после разпери ръце: — Е, за подробностите винаги ще имаме съмнения. Налице са някои объркващи моменти. Например съдебният патолог, пристигнал на местопрестъплението, твърдеше, че телесната температура на трупа на Шикерюд е паднала твърде бързо и е характерна за труп на човек, починал почти денонощие по-рано. После обаче полицаите забелязаха отворения прозорец — нали тогава настъпи първият за сезона мразовит ден в Осло — и намериха обяснение за странния факт. Неясноти се появяват непрекъснато. Такова е естеството на работата ни.

— Да, дори и Шикерюд да не се вижда на записа, все пак куршумът в главата му е…

— … от пистолета на Граф, да — усмихна се Спере. — Веществените доказателства по случая са — както колегите ви журналисти обичат да се изразяват — „неоспорими“.

С премерено широка усмивка — знак, че краят на предаването наближава — Г. Дюбвад събра книжата пред себе си на купчина. Канеше се да благодари на Бреде Спере, да погледне право в обектива на камера едно и да зачекне втората тема за тази вечер: поредния дебат за субсидиите за земеделците. Водещият обаче спря с полуотворена уста и вглъбен поглед. Дали не му съобщиха нещо в слушалката? Нещо, което е забравил да спомене?

— В заключение искам да ви попитам още нещо, Спере — подхвана той със спокоен, обигран тон. — Какво всъщност знаете за застреляната жена?

— Не много — вдигна рамене Спере. — Както споменах, била е любовница на Граф. Един от съседите е виждал Граф да я посещава. Тя няма досие, но от Интерпол разбрахме, че преди много години била замесена в трафик на наркотици. Тогава живеела с родителите си в Суринам. Имала връзка с един от тамошните наркобарони. Холандските специални части го убили, а тя им съдействала да заловят и останалите от бандата.

— Не е ли била осъдена?

— Била е твърде млада, за да бъде подведена под съдебна отговорност. И бременна. Властите екстрадирали нея и семейството й обратно в родината им.

— Тоест къде?

— В Дания. Оттогава живяла там, и то спокойно, доколкото ни е известно. Преди три месеца обаче се преместила в Осло и така се стигнало до трагичния й край.

— Като казахте „край“, време е да ви благодаря за участието, Бреде Спере — Од Г. Дюбвад си свали очилата и впери поглед в камера едно. — Нима Норвегия е решена на всяка цена да отглежда собствени домати? Във „Вечерна редакция“ предстои да ви срещнем с…

Натиснах копчето на дистанционното с левия си палец и картината на екрана изгасна. При обичайни обстоятелства бих го направил с десния, но дясната ми ръка беше заета. И макар че вече не я чувствах заради нарушеното си кръвообращение, за нищо на света не исках да я преместя. Върху нея се бе отпуснала най-красивата глава, която бях виждал. Тя се обърна към мен, а ръката й отметна завивката, за да ме вижда нормално:

— Наистина ли спа в леглото й, след като я застреля? До трупа й? Колко широко е това легло?

— Сто и един сантиметра, според каталога на „ИКЕА“.

Големите сини очи на Диана се вторачиха в мен с ужас.

Но в тях долових и известна доза възхищение, ако не греша. Облечена беше в ефирна роба на „Ив Сен Лоран“. Сега платът докосваше кожата ми и я разхлаждаше, но когато телата ни се притискаха, ми се струваше парещ, горещ.

Тя се надигна на лакти.

— Как я застреля?

Затворих очи и простенах.

— Диана! Нали се разбрахме да не говорим за това.

— Да, но вече съм готова за този разговор, Рогер, кълна ти се.

— Скъпа, чуй ме…

— Не! Утре ще излезе полицейският доклад по случая. Така или иначе ще разбера подробностите. Предпочитам да ги чуя от теб.

— Сигурна ли си? — въздъхнах аз.

— Напълно.

— В окото.

— В кое от двете?

— В това — докоснах с пръст изящно оформената й лява вежда.

Тя затвори очи и задиша дълбоко и бавно. Вдишваше и издишваше.

— С какво я застреля?

— С малък черен пистолет.

— А къде…?

— Намерих го в дома на Уве — плъзнах пръста си по веждата й и продължих по високите й скули. — И го оставих там. Без отпечатъците ми, разбира се.

— Къде се намирахте, когато я уби?

— В коридора.

Дишането на Диана се учести осезаемо.

— Тя каза ли нещо? Изплаши ли се? Разбра ли какво става?

— Нямам представа. Влязох и стрелях веднага.

— Какво изпита?

— Тъга.

Тя се усмихна леко.

— Тъга? Наистина ли?

— Да.

— Макар че тя се опита да те подмами в капана на Клас?

Пръстът ми спря. Дори сега, месец по-късно, не ми харесваше, че тя използва малкото му име. Но Диана беше права, разбира се. Задачата на Лоте беше да ми стане любовница, да ме запознае с Клас Граф и да ме убеди да го извикам на интервю за поста в „Патфайндър“, а после да се увери, че съм го препоръчал. Колко време й трябваше да ме накара да се хвана на въдицата? Три секунди? А аз се съпротивлявах безпомощно, докато тя ме дърпаше все по-близо към себе си. После обаче се случи нещо странно. Аз я зарязах. Наистина странно: мъж, който обича жена си толкова много, че доброволно се отказва от жертвоготовна любовница без никакви претенции. Наложи се да променят плана.

— Изпитах съчувствие към нея. Бях последният мъж в живота на Лоте и като всички останали я бях измамил.

При споменаването на името й Диана потръпна. Добре.

— Да сменим ли темата? — предложих аз.

— Не, искам да говорим за това.

— Добре, хайде тогава да поговорим как Граф успя да те прелъсти и да те убеди да ме изманипулираш.

— Давай! — засмя се тихо тя.

— Обичаше ли го?

Тя се обърна към мен и ме изгледа продължително.

Повторих въпроса.

Тя въздъхна и се сгуши в мен:

— Бях влюбена.

— Влюбена?

— Искаше да ми направи дете. И аз се влюбих.

— Просто така?

— Да. Не е никак просто, Рогер.

Беше права, разбира се. Не е никак просто.

— И ти беше склонна да пожертваш всичко в името на това дете? Дори мен?

— Да. Дори теб.

— Дори това да означава, че ще платя с живота си?

Тя отпусна слепоочието си върху рамото ми.

— Не, не. Много добре знаеш, планирах само да те убеди да напишеш препоръката.

— Наистина ли повярва на думите му, Диана?

Тя мълчеше.

— Наистина ли повярва, Диана?

— Да. Или поне така мисля. Разбери ме, Рогер, исках да му вярвам.

— Нима желанието ти да му вярваш, е стигнало дотам да сложиш гумено топче с дормикум под седалката ми?

— Да.

— А когато слезе в гаража, си имала задачата да ме закараш до уреченото място, където той да ми приложи убежденията си, така ли?

— Нали вече го обсъдихме, Рогер. Той ме увери, че този план крие най-малко рискове за всички ни. Аз, разбира се, трябваше да си дам сметка, че е пълна лудост. А вероятно донякъде съм си давала сметка. Не разбирам какво повече искаш да знаеш.

Замълчахме, всеки погълнат от собствените си мисли. Слушахме тишината. През лятото чувахме дъжда и вятъра в листата на дърветата в градината отвън, но сега короните им се поклащаха голи и безмълвни. Единствената ни утеха беше, че скоро ще дойде пролетта. Вероятно.

— Колко време беше влюбена? — попитах я аз.

— Докато осъзнах в какво се забърквам. Онази нощ, когато ти не се прибра…

— Да?

— Исках да умра.

— Не те питах колко време си била влюбена в него, а в мен.

Тя се засмя тихо.

— Няма как да знам, преди влюбването да е свършило.

Диана лъжеше само в редки случаи. Не че не можеше. Напротив, умееше да лъже превъзходно. Просто не искаше да го прави. Красивите хора нямат нужда от обвивка, нито да заучават всички защитни механизми, които ние, останалите, развиваме, за да се справим с разочарованията и отхвърлянето. Но когато жени като Диана решат да излъжат, това се случва без предупреждение и действа безотказно. Не защото жените имат по-незначителни морални скрупули от мъжете, а защото владеят по-успешно изкуството на измамата. Точно затова онази вечер отидох при Диана: знаех, че тя е перфектният кандидат за работата.

След като влязох в коридора на къщата ни, известно време останах заслушан в стъпките й по паркета. После се качих във всекидневната. Тя спря, изпусна телефона си върху ниската масичка и прошепна, задавена от ридания:

— Рогер…

Очите й се наляха със сълзи. Не направих нищо, за да я спра, когато се хвърли на врата ми.

— Слава богу, жив си! От два дни не мога да се свържа с теб! Къде беше?

Диана не ме излъга. Плачеше, защото си мислеше, че ме е изгубила, след като ме бе прогонила от живота си — мен и любовта ми, — както стопанин изпраща кучето си при ветеринаря за умъртвяване. Не, Диана беше искрена. Или поне така ми подсказваше интуицията. Вече споменах — не съм голям познавач на човешката природа, а Диана умее да лъже превъзходно. Докато я изчаквах да си измие лицето в банята, проверих изходящите обаждания от телефона й, за да съм сигурен дали наистина се беше опитвала да се свърже с мен. За всеки случай.

Тя се върна и й разказах всичко. Абсолютно всичко. Къде съм ходил, как съм постъпил, какво се е случило; как с Уве крадем картини, как съм намерил телефона й под леглото на Клас Граф, как ме подведе датчанката Лоте; за разговора ми с Граф в болницата, който ме наведе на мисълта, че той и Лоте се познават и именно тя е неговият съучастник. Не Диана, а бледото момиче с кафяви очи и вълшебни пръсти, преводачката, която владееше испански и държеше на чуждите съдби повече отколкото на своята, бе намазала косата ми с желето, съдържащо предаватели. Тогава разбрах, че желето е било в косата ми още преди да намеря Шикерюд в колата. Диана ме гледаше с широко отворени очи, но ме изслуша мълчаливо.

— В болницата Граф спомена, че съм те убедил да направиш аборт, защото плодът страдал от синдрома на Даун.

— Синдромът на Даун ли? — най-сетне се обади Диана след неколкоминутно мълчание. — Откъде е останал с такова впечатление? Не съм му казвала подобно нещо…

— Знам. Аз си го измислих, когато Лоте ми сподели, че родителите й я принудили да направи аборт като тийнейджърка. Излъгах я, за да се представя в по-добра светлина.

— И тя… тя…

— Да. Няма кой друг да го е казал на Клас Граф освен нея.

Изчаках Диана да смели информацията и й обясних какво съм планирал. Тя прикова в мен ужасените си очи и извика:

— Не мога да го направя, Рогер!

— Можеш — възразих. — Можеш и ще го направиш, скъпа — така се изрази новият Рогер Браун.

— Ама… ама…

— Той те е излъгал, Диана. Не може да те забремени. Стерилен е.

— Как така стерилен?

— Аз ще ти направя дете. Обещавам. Само направи каквото те моля.

Тя се противеше, плачеше и ме умоляваше, но накрая склони. А когато по-късно същата вечер тръгнах към дома на Лоте, за да се превърна в убиец, инструктирах Диана как да действа с непоклатимото убеждение, че ще се справи. Виждах как ще посрещне Граф с ослепителна лицемерна усмивка и чаша коняк в ръка, как двамата ще вдигнат наздравица за победата, за бъдещето, за още незаченатото дете, което тя ще настоява да заченат възможно най-бързо, още тази нощ, веднага!

Подскочих, защото Диана ощипа едното зърно на гърдите ми.

— За какво си мислиш?

— За онази нощ — придърпах завивката. — Нали Граф дойде тук. Лежали сте в същото легло, където лежим сега с теб.

— Е, и? А ти си спал до труп.

Досега се въздържах, но въпросът напираше на устните ми:

— Правихте ли секс?

— Издържа много време, скъпи — засмя се тихо тя.

— Правихте ли?

— Нека го кажа така: капките дормикум, останали в гуменото топче, които изцедих в питието му за добре дошъл, подействаха по-бързо, отколкото очаквах. Докато се освежа и се върна при него, вече спеше като дете. А на следващата сутрин…

— Оттеглям въпроса — избързах аз.

Диана се засмя и ме погали по корема.

— На следващата сутрин беше съвсем бодър. Не заради мен, а заради телефонното обаждане, което го събуди.

— Моето предупреждение.

— Да. Облече се и излезе веднага.

— Къде държеше пистолета?

— В джоба на якето си.

— Той провери ли го, преди да тръгне?

— Не знам. Нямаше как да забележи разлика, защото оръжието тежеше пак толкова. Смених само най-горните три патрона в пълнителя.

— Да, но върху халосните патрони, които ти дадох, имаше изписана с червено латинската буква „В“.

— Ако е проверил, вероятно си е помислил, че е съкращение от „butt“, задник.

Смехът на двама души изпълни стаята. Слушах го с удоволствие. Ако всичко протече безпроблемно и тестът наистина отчита правилно, не след дълго стаята ще се изпълни със смеха на трима. А той ще измести другия звук, ехото, което още ме буди посред нощ: още чувам изстрелите на Граф, виждам дима от дулото на пистолета му и си спомням как, макар и за частица от секундата, ми мина през ума, че Диана не е подменила патроните с халосни и пак е минала на страната на Граф. Преследва ме ехото, дрънченето на гилзите върху паркета, осеян отпреди със стари гилзи от бойни и халосни патрони, изстреляни по различно време. Бяха толкова много, че полицаите нямаше как да ги отсеят, дори да се съмняваха дали записът отразява реалния ход на събитията.

— Страхуваше ли се? — попита Диана.

— От какво?

— Така и не ми разказа как си се почувствал. А на кадрите от записа те няма…

— Кадр… — отдръпнах се, за да огледам по-добре лицето й. — Да не си гледала записа в интернет?

Тя не отговори. Все още не знаех толкова много неща за тази жена. Вероятно цял живот ще си остане загадка за мен.

— Да. Страхувах се.

— От какво? Нали знаеше, че в пистолета му няма…

— Само първите три патрона бяха халосни. Трябваше да го предизвикам да ги изстреля, защото в противен случай криминалистите щяха да открият неизползвани халосни патрони в пълнителя и да схванат постановката, нали? Съществуваше опасността Граф да е проверил предварително пълнителя или да има неизвестен за мен съучастник.

Млъкнах.

— Страхуваше ли се за нещо друго? — тихо попита Диана.

Знаех, че и тя мисли за същото, за което и аз.

— Да. Страхувах се за още нещо — обърнах се към нея.

Учестеното й дихание ме лъхна като топла вълна по лицето.

— Боях се да не те убие през нощта. Граф изобщо не възнамеряваше да се жени за теб, а ти представляваше опасен свидетел. Осъзнавах, че рискувам живота ти, като те използвам за примамка.

— През цялото време чувствах каква опасност ме грози, скъпи — прошепна тя. — Затова още на вратата му дадох питието и не го събудих, докато не му звънна телефонът. Знаех, че след като чуе гласа на призрака от телефона, веднага ще се махне. А и смених първите три патрона в пистолета му, нали?

— Да.

Както споменах и по-рано, Диана не е от жените в обтегнати отношения с простите числа и логиката.

Тя погали корема ми.

— Освен това оценявам високо факта, че нарочно ме постави в смъртна опасност…

— Как така?

Плъзна ръка към члена ми. Обгърна топките ми, претегли ги и внимателно ги стисна.

— Балансът е много съществена част от всички работещи хармонични взаимоотношения — продължи Диана. — Баланс на дълга, на срама, на гузната съвест.

Предъвквах думите й, опитах се да ги смеля, да подтикна мозъка си да асимилира тази доста оскъдна храна.

— Да не би да искаш да кажеш… — подхванах аз, но спрях. После започнах отначало: — Да не искаш да кажеш, че си се подложила на смъртна опасност, защото е трябвало да ми се…

— … да ти се реванширам за злодеянието си. Както „Галерия Е“ беше справедлива цена, която трябваше да платиш заради аборта.

— Отдавна ли си разсъждавала по този въпрос?

— Да, разбира се. И ти си го обмислял неведнъж.

— Така е. Покаяние…

— Покаяние, да. Хората често подценяват това средство за постигане на душевна хармония.

Тя стисна малко по-силно тестисите ми, а аз се помъчих да се отпусна, да се насладя на болката. Вдишах аромата й. Усещането беше приятно, но се питах дали някога ще вдишам мирис, достатъчно силен да притъпи ужасната смрад на човешки екскременти? Дали някога щях да чуя нещо, което да заглуши хъхренето от надупчените дробове на Граф? След като го застрелях, имах чувството, че той ме гледа втренчено със съкрушените си онеправдани очи, докато притисках вкочанените пръсти на Уве към дръжката и спусъка на „Узи“-то и към малкия черен пистолет „Рорбау“, с който застрелях и Лоте. Дали някога щях да вкуся храна, която да заличи вкуса на мъртвата плът на Уве? След като приключих с Граф, се надвесих над Уве и забих кучешките си зъби в тила му. Стиснах челюсти и успях да пробия кожата. Устата ми се напълни с вкуса на труп. Не потече почти никаква кръв. С неимоверни усилия потиснах гаденето и избърсах потеклата слюнка. Огледах резултата. Би могъл да мине за ухапване от куче, ако следователят търсеше доказателства за това, реших аз. Измъкнах се през отворения прозорец зад леглото на Уве, за да не попадна в обсега на камерата. Бързо се шмугнах в гората, кръстосвах разни пътеки и улици. Поздравявах дружелюбно хората, излезли на разходка. С изкачването въздухът ставаше все по-студен и ми помогна да запазя хладнокръвие, докато стигнах до Грефсентопен. Там седнах на земята и се загледах в есенните багри, които зимата вече бе започнала да изсмуква от гората под краката ми. Гледах града, фиорда, светлината. Светлината винаги предвещава настъпването на мрака.

Усетих как кръвта нахлу в пениса ми и започна да пулсира.

— Ела — прошепна тя, долепила устни до ухото ми.

Притеглих я в обятията си с последователното усърдие на мъж, който носи отговорността за сериозна работа. Харесва му да я върши, но все пак е работа. И той работи, докато завие сирената. Сирената вие, а тя внимателно закрива ушите му с длани. Той не може да се сдържа повече и излива в утробата й топла, животворна сперма и то не за първи път. А после тя заспива. Той остава буден, заслушан в дишането й, и усеща удовлетворение от добре свършената работа. Знае, че никога повече няма да бъде същото, но може да стане подобно, да заживеят сносно, той да се грижи за нея, за тях. Все още е способен да обича. И сякаш това само по себе си не е достатъчно убедително, мъжът намира смисъл, причина да обича в един позабравен спомен за откровение на футболен мач в лондонската мъгла: „Защото те се нуждаят от мен.“

Епилог

Първият сняг падна и се стопи. В интернет прочетох, че опцията за покупка и правото да излага картината „Залавянето на калидонския глиган“ са били продадени на търг в Париж. Спечелила го галерия „Гети“ в Лос Анджелис. Сега галерията щяла да попълни постоянната си експозиция с картината на Рубенс и — освен ако до две години някой не предяви претенции за права върху творбата — да се възползва от опцията и да се превърне в едноличен собственик на картината. В статията бяха поместени и няколко кратки изречения за произхода на картината. Дълги години се водели спорове дали е копие, или оригинал на друг художник, защото никакви източници не били помествали информация за калидонски глиган, рисуван от Рубенс. Сега обаче експертите единодушно установили, че картината е дело именно на прочутия художник. В статията не пишеше нито откъде се е появила картината, нито дали норвежката държава е продавач, нито на каква цена е купена картината.

С Диана очаквахме дете и тя осъзна колко трудно ще й бъде сама да организира изложби в галерията. Затова — и след като се посъветва с мен — реши да си намери партньор, който да се занимава с по-практическата страна на нещата — например със счетоводството — за да може тя да се съсредоточи върху изкуството и художниците. Освен това обявихме къщата за продажба. Единодушно се съгласихме, че предпочитаме детето ни да расте в по-малка къща в околностите на големия град. Вече получих много тлъсто предложение от човек, който веднага видял обявата във вестника и поиска да му покажа къщата още същата вечер. Познах го на секундата. Костюм на „Корнелиани“ и очила в стил „голям съм задръстеняк“.

— Е, не е шедьовърът на Уве Банг — изкоментира той, след като набързо прелетя над всички стаи, докато аз едва го догонвах. — Но ще я купя. Колко искате за нея?

Повторих цената, обявена във вестника.

— Давам още един милион — каза той — и срок да ми отговорите до вдругиден.

Обещах му да обмисля предложението му и го изпратих до вратата. Подаде ми визитката си. Нямаше нито длъжност, нито име, нито мобилен телефон. Името на посредническата фирма за подбор на персонал беше написано със съвсем дребни букви и на практика не можеше да се прочете.

— Кажете — подхвана той на прага, — вие не бяхте ли „кралят на хълма“? — И без да дочака отговора ми, продължи: — Обмисляме разширение на дейността си. Вероятно ще се свържем с вас.

Ние. Изписано с малки букви.

Изчаках срока да изтече, без да спомена за предложението нито пред брокера, нито пред Диана. Повече не чух нищо от „ние“.

Понеже съм верен на принципа никога да не започвам работа, преди да се разсъмне, и във въпросния ден — както винаги — пристигнах последен на паркинга пред „Алфа“. „Първите ще бъдат последни.“ Тази привилегия си я бях измислил сам и започнах да я прилагал по свое усмотрение. Полагаше се единствено на най-добрия ловец на глави във фирмата. Позицията ми изключва възможността някой да заеме моето място на паркинга, макар на хартия служебните паркинги да са еднакво достъпни и да функционират на принципа „кой превари — той завари“.

Във въпросния ден обаче на мястото ми беше спряла кола. Непознат фолксваген „Пасат“, вероятно собственост на някой клиент, сметнал за нормално да паркира там само защото наблизо виси табела с надпис „Алфа“; полуидиот, който не е успял да прочете голямата табела с надпис „ПАРКИНГ ЗА ПОСЕТИТЕЛИ“ до входа.

Все пак ме загложди леко съмнение. Ами ако някой от „Алфа“ е стигнал до извода, че вече не съм… Дори не се осмелих да си довърша мисълта.

Докато се оглеждах за друго място, от офис сградата излезе мъж и се насочи към „Пасат“-а. Върви като типичен шофьор на „Пасат“, прецених аз и задишах по-спокойно, защото този мъж не представляваше конкурент за мястото, а просто клиент.

Демонстративно спрях колата си пред „Пасат“-а и зачаках с надежда. Може пък денят ми да започне обещаващо, помислих си в онзи момент, може пък да ми се удаде възможност да наругая един идиот. И той действително почука леко по страничното ми стъкло. Погледнах през прозореца и видях костюма му на височината на корема.

Почаках малко и едва тогава отворих прозореца. Стъклото се плъзна надолу бавно, но все пак по-бързо, отколкото ми се искаше.

— Вижте… — подхвана той.

Прекъснах го с отрепетирано бавното си темпо.

— Добър деееен. С какво мога да ви помогна, уважаеми господине?

Дори не го удостоих с поглед и вече се готвех да му изнеса опреснителна лекция на тема „защо трябва да четем табелите“.

— Бихте ли преместили малко колата си. Запушили сте ме.

— На мен ми се струва, че по-скоро вие сте заели моето място, госп…

Шумът на радио в гръмотевична буря най-сетне стигна до мозъка ми. Погледнах през прозореца. Сърцето ми почти спря да бие.

— Ще я преместя, разбира се — съгласих се охотно аз. — Дайте ми само секунда.

Започнах трескаво да търся копчето, за да вдигна прозореца, но фината моторика сякаш се бе изпарила.

— Почакайте — спря ме Бреде Спере. — С вас не се ли познаваме?

— Съмнявам се — отвърнах и се помъчих да изрека думите със спокоен, отпуснат бас.

— Сигурен ли сте? Определено съм ви виждал някъде.

Мамка му, как е възможно да запомни мнимия далечен братовчед на братята Монсен, появил се в Института по съдебна медицина? И то при положение че тогавашната ми версия беше с обръсната глава и облекло на обирджия, а сегашната — с дълга гъста коса, костюм на Ерменеджилдо Дзеня и току-що изгладена риза на Борели. Знаех, че не бива да отричам твърде агресивно: ако поставя Спере в отбранителна позиция, той ще напрегне паметта си и ще се сети къде ме е виждал. Поех си дълбоко въздух. Чувствах се изморен, по-изморен, отколкото трябваше, защото в този ден се налагаше да покажа най-доброто, на което съм способен; да оправдая някогашната си слава.

— Кой знае? — окопитих се аз. — Честно казано, и вие ми се струвате някак познат…

Отначало той се слиса от неочакваната ми контраатака. После се усмихна чаровно, по момчешки. Именно тази усмивка му бе спечелила любовта на фотографите и операторите.

— Сигурно сме ме гледали по телевизията. Постоянно гостувам в разни предавания…

— Вероятно се познаваме оттам.

— Дали? — учуди се той. — По коя програма са ви давали?

— По същата като вас. Щом твърдите, че сме се виждали. Защото телевизионният екран не е прозорец, през който да се видим, нали? От вашата страна на камерата прилича по-скоро на… огледало?

Спере се обърка.

— Шегувам се. Ще преместя колата. Приятен ден.

Затворих прозореца и дадох назад. Носеха се слухове, че Спере чука новата съпруга на Од Г. Дюбвад; чука и старата. И дори чука самия Дюбвад.

Спере излезе от паркинга и спря, преди да завие. В продължение на две секунди се намирахме очи в очи, макар и в колите си. По погледа му разбрах, че се чувства измамен и едва сега е прозрял истината. Кимнах му учтиво, настъпих газта и изчезнах. Погледнах в огледалото за обратно виждане и прошепнах:

— Само така, Рогер.

Влязох в офиса на „Алфа“ и извиках едно оглушително „Добро утро, Уда!“. Фердинанд се втурна към мен.

— Е? — попитах го аз. — Дойдоха ли?

— Да, готови са — отвърна той, докато подтичваше зад мен в коридора. — Впрочем тук се отби и един полицай. Висок, рус и много… готин.

— Какво искаше?

— Да разбере какво ни е разказал за себе си Клас Граф в интервютата.

— Че той почина отдавна. Още ли разследват случая?

— С убийството са приключили. Сега се опитват да разберат от кого е откраднал картината Граф. Никой не е подал сигнал за кражба. Затова полицаите искат да проучат с какви хора е контактувал.

— Ти не прегледа ли днешния вестник? Отново са се появили съмнения дали е оригинална творба на Рубенс. Вероятно Граф не я е откраднал, а я е наследил.

— Нищо чудно.

— Какво каза на полицая?

— Дадох му доклада от интервюто с Граф, разбира се, но май не намери нищо интересно. Каза, че пак ще се свърже с нас, ако се появи нещо ново.

— И ти се надяваш да го направи, нали?

Фердинанд се разсмя пискливо.

— Както и да е. Това ще бъде твоя грижа, Ферди. Разчитам на теб.

Видях как той едновременно хвръкна в небесата и се строполи. Вменената отговорност му даваше самочувствие, а галеното име го потискаше. Навсякъде трябва да има баланс. Стигнахме до края на коридора. Спрях пред вратата и си нагласих възела на вратовръзката. Хората вътре се готвеха за последното интервю. Щеше да се проведе само проформа, защото кандидатът вече бе одобрен и назначен, само дето клиентите ни не знаеха. Въобразяваха си, че мнението им по въпроса е от значение.

— Ферди, ще пуснем кандидата да влезе точно след две минути — наредих му аз. — Сто и двайсет секунди.

Той кимна и си погледна часовника.

— Само още нещо. Името й е Ида — поправи ме той.

Отворих вратата и влязох. Те станаха. Столовете изскърцаха.

— Господа, извинете ме за закъснението — стиснах им ръцете. — Един човек беше заел мястото ми на паркинга.

— Ужасно — отбеляза председателят на борда на директорите в „Патфайндър“ и се обърна към началника на отдел „Информация“, който кимна отривисто в знак на съгласие.

Третият човек от „Патфайндър“, облечен в червен пуловер с V-образно деколте и евтина бяла риза отдолу — несъмнено нищожен инженер — представляваше служителите там.

— Интервюто с кандидата за поста е насрочено за дванайсет часа. Предлагам да започваме.

Седнах на късия край на масата. Другият вече бе подготвен за мъжа, когото след половин час всички присъстващи от „Патфайндър“ единодушно щяха да смятат за най-подходящия нов шеф на фирмата. Осветлението щеше да го покаже в най-добрата му светлина, столът — със същия дизайн като нашите — имаше малко по-високи крака, а пред мястото му оставих папка с неговите инициали и позлатена писалка „Монблан“.

— Готови сме — кимна председателят на борда на директорите. — Първо обаче искам да ви призная нещо. Както знаете, Клас Граф успя да спечели симпатията ни след проведеното интервю.

— Така е — съгласи се и началникът на отдел „Информация“. — Останахме с убеждението, че сте намерили идеалния кандидат за поста.

— Е, той наистина беше чужденец, но говореше норвежки, все едно му е майчин език — отбеляза председателят, а вратът му се извиваше като змия. — А докато вие го изпращахте, се съгласихме, че в крайна сметка холандците притежават много по-добър нюх за износ на стоки отколкото норвежците.

— И вероятно за нас ще бъде полезно да почерпим идеи от човек с повече опит в международни компании — допълни началникът на отдел „Информация“.

— А когато ни съобщихте, че Граф не ви се струва точния човек за поста, страшно се изненадахме, Рогер.

— Така ли?

— Да, дори сметнахме, че не умеете да преценявате хората. Не съм ви го казвал, но обмисляхме да оттеглим поръчката и да се свържем директно с Граф.

— И направихте ли го? — попитах с крива усмивка аз.

— Питаме се обаче как сте забелязали, че в този човек има нещо гнило? — продължи началникът на отдел „Информация“ и по лицето му пробяга усмивка, докато двамата с колегата му се спогледаха.

— Как инстинктивно усетихте онова, за което ние останахме напълно слепи? — изкашля се силно председателят. — Как сте постигнали такова съвършенство при преценката на непознати хора?

Кимнах. Избутах книжата на пет сантиметра към вътрешността на масата и се облегнах на стола с висока облегалка. Той се олюля съвсем леко назад. Погледнах през прозореца светлината. Видях и предстоящия мрак. Сто секунди. В стаята настана пълна тишина.

— Това ми е работата — казах.

С крайчеца на окото си зърнах как тримата си кимнаха красноречиво и добавих:

— Освен това още тогава обмислях една по-внушителна кандидатура.

Тримата се обърнаха към мен. Бях готов. Сигурно така се чувства и диригентът в секундите преди началото на концерта, когато погледите на всички музиканти от симфоничния оркестър са приковани в палката му и той чува как шепотът на тръпнещата в очакване публика зад гърба му постепенно утихва.

— Затова днес ви повиках тук. Мъжът, с когото ще ви запозная, е новата звезда не само на норвежкия, но и на международния икономически небосклон. Преди няколко месеца ми се струваше нереалистично да се надявам, че ще го отмъкна от работното му място, защото там той е Исус, Бог и Светия Дух.

Местех погледа си от човек на човек.

— Без да ви давам напразни обещания, ще кажа само, че успях да го склоня поне да се яви на разговор с вас. А ако съумеем да го привлечем… — завъртях очи, все едно говорех за мечта, за утопия, но все пак…

Председателят и началникът на отдел „Информация“ не се стърпяха и преместиха столовете си към мен, както очаквах. Дори представителят на служителите в „Патфайндър“, досега скръстил ръце пред гърдите си, ги сложи върху масата и се наведе напред.

— Кой е той? Кой е той? — прошепна началникът на отдел „Информация“.

Сто и двайсет.

Вратата се отвори и се появи мъж на трийсет и девет години в костюм от „Камикадзе“ на булевард „Бугставайен“, където „Алфа“ ползва петнайсет процента отстъпка. Преди да го изпрати при нас, Фердинанд му бе посипал дясната ръка с талк в телесен цвят, защото както вече знаем, дланите на този мъж се потяха обилно. Кандидатът вече беше отлично подготвен за интервюто. Бях му дал точни инструкции. Представлението беше режисирано до последната подробност. Той си беше боядисал косата на слепоочията съвсем дискретно в сиво. Някога този мъж притежаваше литография на Едвард Мунк, озаглавена „Брошката“.

— Господа, запознайте се с Йеремиас Ландер — представих го аз.

Аз съм ловец на глави. Не е голяма философия, ала аз съм „кралят на хълма“.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.